Исабел Алиенде
Паула

Превод от испански: Маня Костова, 2007

chitanka.info

Първа част
Декември 1991—май 1992

Чуй ме, Паула, ще ти разкажа една история, та когато се събудиш, да не се почувстваш изгубена.

Семейната легенда започва в началото на миналия век, когато един як баски моряк хвърля котва край бреговете на Чили с глава, замаяна от величави проекти, и закрилян от майчиния си медальон на шията; ала защо да се връщаме толкова назад, достатъчно е да кажем, че той се превърнал в родоначалник на непокорни жени и мъже със здрави за труд мишци и чувствителни сърца. Някои, с гневлив характер, починали с пяна на уста, но може би причината не била бяс, както разправяли злите езици, а някоя местна чума. Купили плодородни земи в близост до столицата, които с течение на времето покачили цената си; придобили известен финес, вдигнали богаташки къщи с паркове и обточени с дървета алеи, взели да омъжват дъщерите си за богати креолци, а синовете си пращали да учат в строги религиозни колежи, и така с годините станали част от една горда аристокрация на земевладелци, която господствала повече от век, докато веянията на модернизма и появата на технократи и търговци не я изместили от власт. Един от тези потомци бил моят дядо. Родил се с добро потекло, ала баща му издъхнал рано, покосен от необясним изстрел с пушка; никога не се разкрили подробности около случката през онази зловеща нощ — дали е било дуел, отмъщение или любовна злополука, във всеки случай семейството му останало без средства и понеже бил най-големият син, дядо ми трябвало да напусне училище и да търси работа, за да издържа майка си и да се грижи за възпитанието на по-малките си братя. Много по-късно, когато се превърнал в заможен господин, пред когото хората сваляли шапка, той ми довери, че най-лошата бедност е тази с якичка и вратовръзка, защото човек трябва да я прикрива. Той винаги бил безупречно облечен с дрехите на баща си, преправени по негова мярка, с колосана яка и съвършено изгладени костюми, за да не личи овехтелият плат. Тези години на теглила закалили характера му, той повярвал, че животът не е нищо друго освен безкрайно усилие и труд и че почтеният човек не може да ходи по белия свят, без да помага на ближния. Още оттогава придобил съсредоточения израз и принципността, характерни за него; бил изкован от същия твърд като камък материал на дедите си и подобно на мнозина от тях стъпвал здраво по земята, при все че частица от душата му се реела из бездните на мечтите. Затова се влюбил в баба ми, най-малка рожба измежду дванайсет деца, кое от кое по-ексцентрично и обаятелно като Тереса например, на която в края на живота й взели да никнат криле на светица, а когато починала, за една нощ изсъхнали всички розови храсти в Японския парк; или като Амбросио — голям дявол и ненадминат любовник, който в моменти на великодушие се събличал на улицата и дарявал дрехите си на бедните. Като дете непрекъснато слушах разкази за дарбата на баба ми да предсказва бъдещето, да чете чужди мисли, да разговаря с животните и да мести предмети с поглед. Разправят, че веднъж преместила маса за билярд в салона, но всъщност единственото нещо, което съм видяла да се движи в нейно присъствие, бе една незначителна по размери захарница, която при следобедния чай се плъзгаше без посока по масата. Тези нейни качества будели страх и въпреки че била чаровна девойка, претендентите за ръката й ги обземала уплаха в нейно присъствие, ала за дядо ми телепатията и телекинезията били невинни развлечения и по никакъв начин не представлявали сериозна пречка за брака му с нея; безпокояла го единствено разликата във възрастта — тя била много по-млада от него и когато се запознал с нея, още играела на кукли и не се отделяла от една захабена възглавничка. Толкова много я бил гледал като малко момиченце, че открил своята страст едва в деня, когато я видял с дълга рокля и прибрани коси; в този миг любовта, разгаряща се от години, му се разкрила, потапяйки го в такава криза на стеснителност, че той престанал да я посещава. Тя отгатнала душевното му състояние още преди самият той да разплете кълбото на собствените си чувства и му написала писмо — първото от многобройните писма, които щяла да му изпраща в решителните моменти на техния живот. Това не било парфюмирано послание с цел опипване на терена, а кратка бележка, написана с молив върху лист от тетрадка, в която го питала без увъртания дали иска да стане неин мъж и в случай, че да, кога. Няколко месеца по-късно отпразнували сватбата. Булката се явила пред олтара като видение от отминали времена, пременена в дантела с цвят на слонова кост и с безразборно затъкнати в кока й восъчни портокалови цветчета; щом я видял, дядо ми решил, че ще я обича безотказно до края на дните си.

За мен те двамата завинаги си останаха Тата и Меме. От децата им в тази история ни интересува само моята майка, защото ако се впусна да разказвам за останалите представители на това племе, няма да има край, а и тези, които още са живи, са много далече; това е то изгнанието — запраща хората по всички краища на земята и веднъж разпръснали се, е много трудно отново да се съберат. Майка ми се родила между две световни войни в един пролетен ден на двайсетте години; била много чувствително дете и не й понасяло да тича с братята и сестрите си из таванските помещения на къщата на лов за плъхове, които после поставяли в буркани с формалдехид. Израснала, закриляна между стените на дома и на колежа, заета с романтични четива и с благотворителни дела; славела се като най-красива в този род на загадъчни жени. Още щом влязла в пубертета, около нея взели да се навъртат като мухи ревностни почитатели, които баща й държал на разстояние, а майка й изучавала с помощта на картите Таро, докато невинните ухажвания не завършили с нахълтването в живота й на един талантлив и съмнителен мъж, който без усилие изместил своите съперници и всял смут в душата й. Това бил твоят дядо Томас, който изчезнал в мъглата, и ако го споменавам, то е само защото в жилите ти тече и негова кръв, Паула, а не поради каквато и да било друга причина. Този мъж с бърз ум и безмилостен език бил прекалено интелигентен и освободен от предразсъдъци за онова провинциално общество; рядка птица в тогавашното Сантяго. Свързвали го с тъмно минало, носели се слухове, че бил член на масонската ложа и следователно враг на църквата, че укривал съществуването на незаконороден син, ала Тата не можел да развее нито един от тези аргументи, за да разубеди дъщеря си, понеже нямал доказателства, а не бил човек, способен неоснователно да опетни нечие име. По онова време Чили представлявало нещо като торта от хилядолистно тесто — и в известен смисъл все още е — имало повече касти, отколкото в Индия, и съществували пренебрежителни епитети, които поставяли всяка една от тях на мястото й — дрипльо, превземко, кариерист, конте, и още много други, докато се стигнело до заможната зона на порядъчните хора. Рождението предопределяло хората, лесно било да се спуснеш надолу в обществената йерархия, ала за да се изкачиш, не били достатъчни пари, слава или талант, а било необходимо продължителното усилие на няколко поколения. На страната на Томас натежавало почтеното му родословие, при все че в очите на Тата политическото му минало било подозрително. Още тогава се чувало името на някой си Салвадор Алиенде, основател на социалистическата партия, който проповядвал срещу частната собственост, консервативния морал и властта на господарите. Томас бил братовчед на този млад депутат.

Погледни, Паула, това е снимката на Тата. Този мъж със строги черти, светли зеници, пенсне и черен каскет е твоят прадядо. На снимката се е подпрял на бастуна си, а до него, облегнато на дясното му коляно, има едно тригодишно пременено като за празник момиченце, грациозно като миниатюрна балеринка, вперило меланхолични очи във фотоапарата. Това си ти, зад теб сме моята майка и аз, а столът крие издутия ми корем — бременна съм с брат ти Николас. Като гледа възрастния мъж, човек се възхищава на гордата му осанка, на непретенциозното достойнство на човек, борил се с живота, изминал праволинейно своя път и неочакващ повече нищо от този свят. В спомените ми той е винаги стар, при все че почти няма бръчки, с изключение на двете дълбоки бразди в ъгълчетата на устата, с бяла коса като лъвска грива и с рязка усмивка, иззад която надничат пожълтели зъби. В края на живота си той трудно се движеше, но макар и с усилие, изправяше се, за да посрещне или изпрати някоя дама, и подпрян на бастуна си, придружаваше гостите до вратата на градината. Харесваха ми ръцете му — извити дъбови клони, силни и възлести; неизменната копринена кърпа на врата му и неговият аромат на английски, лавандулов дезинфекционен сапун. С непресторен хумор той се мъчеше да внуши У потомството стоическата си философия — възприемаше неудобствата за здравословни, а отоплението за вредно, изискваше проста храна — никакви сосове и бърканици — и смяташе, че развлеченията са за простаците. Сутрин изтърпяваше студен душ — навик, който никой в семейството не наследи и който той до края на живота си, когато заприлича на стар скакалец, безстрашно спазваше, седнал на стол под ледената водна струя. Изпъстряше речта си с категорични поговорки и разпитваха ли го, отговаряше на свой ред с въпроси, така че не знам много за идеите му, но можах напълно да опозная характера му. Погледни сега моята майка, която на тази снимка е наскоро прехвърлила четирийсетте и е в разцвета на своята хубост, облечена по модата с къса пола и коса като кошер. Усмихнала се е и големите й зелени очи са като две черти, обрамчени от извитата дъга на черни вежди. Това е най-щастливият период от живота й, когато вече е отгледала малките си деца, влюбена е и светът все още й се струва сигурен.

Бих искала да ти покажа снимка на баща ми, но всичките бяха изгорени преди повече от четирийсет години.

Къде си, Паула? Каква ще бъдеш, когато се събудиш? Ще бъдеш ли отново ти, или ще трябва да се опознаваме като две непознати? Ще имаш ли спомени, или аз ще трябва търпеливо да ти разказвам за твоите двайсет и осем години живот и за моите четирийсет и девет?

„Бог да закриля дъщеря ви“, ми пошепва с усилие дон Мануел, болният, който лежи на леглото до теб. Той е възрастен селянин, правени са му няколко операции на стомаха и продължава да се бори срещу разнебитеното си здраве и смъртта. „Бог да закриля дъщеря ви“, ми каза вчера и една млада жена с бебе на ръце, която чула за твоя случай и дошла в болницата да ми вдъхне надежда. Преди две години имала пристъп на порфирия и прекарала в кома повече от месец, цяла година се борила, за да се възстанови, и трябва да се пази до края на живота си, но вече работи, омъжила се и има дете. Каза ми, че да си в кома, е като да спиш, без да сънуваш, като някаква тайнствено отворена скоба. „Спрете да плачете, госпожо, ми каза, дъщеря ви нищо не усеща, ще излезе на крак оттук и сетне няма да помни какво й се е случило.“ Всяка сутрин бродя из коридорите на шестия етаж и търся лекуващия лекар за повече подробности. Този мъж държи живота ти в ръцете си, а аз му нямам доверие, преминава като въздушно течение, разсеян и забързан, давайки ми високопарни обяснения за ензими и фотокопирани статии за твоята болест, които се опитвам да прочета, ала не разбирам. Изглежда по-заинтересован от наниза от статистики и лабораторни формули на компютъра му, отколкото от твоето тяло, разпънато на кръст на това легло. „Такава е тази болест — някои се възстановяват бързо от кризата, а други прекарват цели седмици на интензивна терапия; преди пациентите чисто и просто умирали, но днес можем да ги поддържаме живи, докато обмяната на веществата не заработи отново“, ми говори, без да ме гледа в очите. Добре, ако е така, не ни остава нищо друго, освен да чакаме. Щом ти се държиш, Паула, аз ще сторя същото.

Когато се събудиш, ще имаме месеци, а може и години, за да слепим късчетата на раздробеното ти минало или за нещо още по-добро — бихме могли постепенно да измисляме твоите спомени според фантазиите ти; засега ще ти разказвам за себе си и за други членове на семейството, към което принадлежим и двете, не искай от мен да съм точна, защото се прокрадват грешки, забравям да спомена много неща, а други изопачавам, не помня места, дати и имена, но в замяна на това никога не пропускам хубава история. Седнала до теб и вперила поглед в екран, където светлинни линии отмерват ударите на сърцето ти, се опитвам да общувам с теб посредством магическите методи на моята баба. Ако тя беше тук, можеше да ти предава моите послания и да ми помага да те задържам на този свят. Дали си предприела пътешествие из лъкатушещите пътеки на безпаметността? За какво са всички тези думи, щом не можеш да ме чуеш? За какво са тези страници, ако никога няма да ги четеш? Животът ми добива смисъл, когато разказвам за него, а паметта ми запечатва събитията с писането; това, което не изливам с думи върху хартиения лист, времето го заличава.

Днес е 8 януари 1992 г. В един ден като този, преди единайсет години, захванах да пиша в Каракас писмо, за да се простя с дядо си, който агонизираше, загърбил цял век житейска борба. Здравите му кокали продължаваха да се съпротивляват, при все че от доста отдавна той се канеше да последва Меме, която му правеше знаци от прага. Не можех да се върна в Чили, и дума не ставаше да го безпокоя по телефона, който той истински ненавиждаше, за да му кажа да си отиде спокоен, понеже нищо от съкровищницата от случки, които ми беше разказвал през нашето приятелство, нямаше да се изгуби: аз помнех всичко. Не след дълго старецът издъхна, но разказът ме държеше в плен и аз не можех да спра, други гласове говореха чрез мен, пишех като в транс с усещането, че размотавам кълбо прежда и със същото чувство на неотложност, както пиша сега. В края на годината се бяха събрали петстотин страници в една брезентова торба и аз осъзнах, че това вече не е писмо, и срамежливо съобщих на близките си, че съм написала книга. „Какво е заглавието?“, попита майка ми. Направихме списък от имена, ала не успяхме да се разберем за нито едно, и накрая ти, Паула, хвърли монета във въздуха, за да се решим. Така бе роден и кръстен моят първи роман „Къщата на духовете“ и аз направих своя прощъпулник в неизлечимия порок на разказвач на истории. Тази книга спаси живота ми. Писането е едно продължително вглеждане в себе си, пътуване в най-тъмните гънки на съзнанието, бавна медитация. Пиша опипом в тишината и по пътя откривам частици истина, малки кристалчета, които стискам в шепа и които оправдават пребиваването ми на този свят. На един друг 8 януари започнах и втория си роман и сетне вече не се осмелих да променям тази щастлива дата отчасти от суеверие, но и от дисциплина — захващала съм всичките си романи на 8 януари.

Преди няколко месеца завърших „Безкрайният план“ — моят най-нов роман, и оттогава се готвя за днешния ден. Имах вече всичко готово — темата, заглавието, първото изречение, и все пак още няма да пиша за това, защото откакто се разболя, имам сили единствено да съм край теб, Паула. От един месец спиш, не зная как да стигна до теб, зова те отново и отново, ала името ти се изгубва в чупките на тази болница. Душата ми се задушава в пясък — мъката е безплодна пустиня. Не смогвам да се моля, нито да редя мисли, а още по-малко бих могла да се потопя в създаването на друга книга. Изливам себе си на тези страници в безразсъден опит да победя ужаса; струва ми се, че ако дам форма на това опустошение, ще съумея да помогна на теб и на себе си; педантичното занимание да пишем може да бъде наше спасение. Преди единайсет години написах писмо до дядо си, за да го изпроводя към смъртта, на днешния 8 януари ти пиша, Паула, за да те върна към живота.

Майка ми била прелестна осемнайсетгодишна девойка, когато Тата отвел семейството в Европа на тежко пътешествие, което в онези времена се предприемало само веднъж в живота, та нали Чили се намира в подножието на света. Имал намерение да запише дъщеря си в някой колеж в Англия, за да се сдобие с култура и същевременно да забрави за любовта си към Томас, ала Хитлер разбил плановете му и Втората световна война избухнала с катаклизмен тътен, изненадвайки ги на Лазурния бряг. С невероятни трудности, придвижвайки се срещу течението по пътища, задръстени от хора, които бягали пеш, на кон или с каквото и да е превозно средство, те стигнали до Антверпен и успели да се качат на последния чилийски кораб, който отплавал от брега. Палубите и спасителните лодки били заети от десетки еврейски семейства, които бягали, зарязвайки цялото си имущество, а в някои случаи и истинско състояние, в ръцете на безскрупулни консули, които им продавали визи на цената на злато. Поради липса на каюти пътували като добитък, спели под открито небе и гладували, защото храната им се давала на дажби. През това мъчително плаване Меме утешавала жените, които плачели за домовете си и заради несигурното бъдеще, а Тата преговарял за храна с кухнята и за одеяла с моряците и ги раздавал на бежанците. Един от тях, кожар по занятие, подарил на Меме великолепно палто от сив астраган. Плавали няколко седмици във води, гъмжащи от коварни подводни врагове, с угасени светлини нощем, отдадени на молитви денем, и най-сетне оставили зад гърба си Атлантическия океан и пристигнали живи и здрави в Чили. Щом хвърлили котва в пристанището във Валпараисо, първото нещо, което съзрели, била невъзможната да бъде сбъркана с друг фигура на Томас в бял ленен костюм и панамена шапка; тогава дядо разбрал колко напразни са усилията му да върви срещу загадъчните повели на съдбата и изключително неохотно дал благословията си за сватбата. Церемонията се състояла в неговия дом с участието на папския нунций и някои други официални лица. Булката носела строга атлазена рокля и изразът й бил предизвикателен; не зная как е изглеждал младоженецът, защото снимката е отрязана и от него е останала само една ръка. Отвеждайки дъщеря си до салона, където били издигнали олтар, украсен с водопад от рози, Тата се спрял пред стъпалата.

— Все още имаш време да се откажеш. Не се омъжвай, дъще, умолявам те, обмисли по-добре. Само дай знак и аз обещавам да разгоня цялото това множество и да пратя гощавката в сиропиталището… — Тя отвърнала с леден поглед.

Точно както баба ми била предупредена в един спиритически сеанс, бракът на родителите ми се оказал истински провал от самото начало. Майка ми се натоварила отново на кораб, този път за Перу, където Томас бил назначен секретар в посолството на Чили. С нея пътували внушителен брой тежки сандъци със зестрата й и товар от подаръци — неизброими предмети от порцелан, кристал и сребро, в които половин век по-късно продължаваме да се спъваме из най-неочаквани ъгълчета. Петдесетте години дипломатически назначения в различни географски ширини, разводите и продължителното изгнание не са успели да освободят семейството от този баласт; страхувам се, Паула, че и ти ще наследиш, редом с множество други кошмарни предмети, онази лампа с хаотични нимфи и пухкави херувимчета, която майка ми още пази. В твоя дом цари монашеска строгост и в оскъдния ти гардероб висят само четири блузи и два панталона, питам се какво ли правиш с нещата, които ти давам, може би си като Меме, която едва слязла от кораба и стъпила на твърда земя, се освободила от астраганеното палто, за да наметне една просякиня. Майка ми прекарала първите два дни от медения си месец толкова изтормозена от вълнението в Тихия океан, че не могла да напусне каютата, а едва почувствала се по-добре, мъжът й легнал повален от зъбобол. Докато тя се разхождала из палубата, безразлична към жадните погледи на офицери и моряци, той стенел на койката си. Слънчевият залез багрел в оранжево безбрежния хоризонт, а нощем неимоверно ярките звезди приканвали към любов, но зъбоболът бил по-силен от романтиката. Трябвало да изминат три безкрайни дни, докато пациентът не позволил на корабния лекар да прекрати с едни тънки клещи неговото изтезание; чак тогава отокът се разнесъл и младоженците успели да встъпят в семейния си живот. На следната вечер двамата се явили в трапезарията, поканени на капитанската маса. След тържествена наздравица за младоженците, пристигнал ордьовърът — раци, сервирани в издялани от лед чаши. С жест на кокетна интимност майка ми протегнала вилица и взела едно мекотело от чинията на мъжа си, но за лош късмет една миниатюрна капчица американски сос окапала вратовръзката му. Томас грабнал нож, за да заличи обидата, но петното се уголемило. Тогава, за изненада на сътрапезниците и за ужас на жена си, дипломатът заровил пръсти в чинията, сграбчил черупчестите екземпляри и ги размазал по гърдите си, като сплескал ризата, костюма и цялата вратовръзка; сетне прокарал ръка през намазаната си с брилянтин коса, скочил на крака, поклонил се рязко и се запътил към каютата, където прекарал остатъка от плаването, потънал в мрачно мълчание. Въпреки тези премеждия, съм била зачената в открито море.

Майка ми не била подготвена за майчинството, в онези времена тези въпроси се обсъждали шепнешком пред неомъжените девици, а на Меме изобщо не й хрумнало да я посвети в неприличните копнежи на пчеличките и цветята, защото душата й витаела в други селения и тя била по-силно заинтригувана от надрационалното явяване на духове, отколкото от грубата действителност на този свят; при все това, едва предугадила, че е бременна, майка ми разбрала, че ще има дъщеря, нарекла я Исабел и установила с нея непрекъснат диалог, който не престава и до днес. Вкопчена в малкото създание, което растяло в утробата й, тя се опитвала да компенсира самотата си на нещастно омъжена жена, говорела ми на висок глас и плашела околните, в чиито очи поведението й било като на безумна; предполагам, че аз съм я слушала и съм й отговаряла, но нямам спомени от този вътреутробен период.

Баща ми имал великолепен вкус. На показността в Чили винаги се е гледало като на лош порок, защото там умереността се счита за признак на изисканост; ала в Лима — столица на вицекрале — перченето определяло добрия тон. Настанил се в къща, несъответстваща по разкоша си на положението му на втори секретар в посолството, обградил се с прислужници индианци, поръчал от Детройт луксозен автомобил и взел да пръска пари по празненства, казина и разходки с яхта, и никой не можел да си обясни как финансирал толкова екстравагантност. За кратко време успял да се свърже с най-отбраното общество в политиката и социалните дела, открил слабостите на всеки и благодарение на контактите си успял да се добере до недискретна информация, че дори и до някои държавни тайни. Превърнал се в задължителен гост на всички гуляи в Лима; в разгара на войната се снабдявал с най-хубавото уиски, най-чистия кокаин и най-отзивчивите куртизанки; всички врати се отваряли пред него. Докато той изкачвал стъпалата на кариерата, съпругата му се чувствала като затворник в безизходно положение, обвързана на двайсетгодишна възраст с мъж, който й се изплъзвал и от когото зависела изцяло. Тя креела във влажната лятна горещина и пишела безкрайни страници на майка си, които кръстосвали морето и потъвали в пощенските чували като разговор между глухи. Тези меланхолични писма, натрупани на купчина върху бюрото, убедили Меме в разочарованието на дъщеря й; тя прекъснала спиритическите си сеанси със своите три езотерични приятелки от Бялото братство, взела тестетата гадателски карти в куфарче и потеглила към Лима на крехък двумоторен самолет — един от малкото, които превозвали пътници, защото в този период на война самолетите се пазели за военни цели. Пристигнала точно навреме за моето раждане. Самата тя била довела на бял свят трите си деца в собствения си дом, подпомагана от своя съпруг и една акушерка, и затова се почувствала объркана пред модерните методи в клиниката. Приспали родилката с едно бодване и я лишили от възможността да участва в събитията, а едва родило се, бебето било отнесено в една асептична зала при други подобни създания. Много по-късно, когато се разнесла мъглата от упойката, осведомили майката, че е родила момиченце, но че съгласно правилника, щели да й го дават само в часовете за кърмене.

— Сигурно е някакъв изрод и затова не ми дават да я видя!

— Прекрасно момиченце е — отвърнала баба ми, опитвайки се да звучи убедително, при все че още нямала възможност да ме види добре. През някакво стъкло й показали вързопче, увито в одеялце, което в очите й нямало съвсем човешки вид.

Докато аз съм се деряла от глад на друг етаж, майка ми гневно се съпротивлявала, твърдо решена да отвоюва дъщеря си с насилие, ако се наложело. Дотичал някакъв лекар, диагностицирал истерична криза, бил й отново някаква инжекция и я потопил в сън за още дванайсет часа. По това време баба ми вече била убедена, че се намират в преддверието на ада и щом дъщеря й се поразсънила, й помогнала да наплиска лицето си със студена вода и да се облече.

— Трябва да избягаме оттук. Облечи се и ще излезем, хванати под ръка като две дами, дошли на свиждане.

— Но, за Бога, мамо, не можем да оставим бебето!

— Вярно — отвърнала баба ми, която вероятно не се била сетила за тази подробност.

Влезли решително в залата, където държали отвлечените от своите майки бебета, взели едно бебе и набързо го отнесли, без да будят никакви подозрения. Успели идентифицират пола, защото малкото създание имало розова панделка на китката си, ала нямали време да проверят дали по някаква случайност то било тяхното бебе, но в крайна сметка този въпрос не бил от жизнено значение — всички деца са повече или по-малко еднакви на тази възраст. Възможно е в бързината да са сгрешили и сега някъде, заемайки моето място, да живее жена с ясновидска дарба и очи с цвят на спанак. Вкъщи, вече в безопасност, ме съблекли, за да видят дали всичко си ми е на мястото, и открили едно слънце в основата на гърба. „Това петно е добра поличба, уверила Меме, не трябва да се безпокоим за нея, ще расте здрава и с късмет.“ Родена съм през август, зодия лъв от женски пол и ако не са ме разменили в клиниката, в жилите ми тече кастилско-баска кръв, четвърт френска и известна доза арауканска, по-точно от племето мапуче, подобно на всички мои земляци. Въпреки че съм дошла на бял свят в Лима, аз съм чилийка, идвам от „издължено цвете, сътворено от море, и вино, и сняг“, според определението на Пабло Неруда; и ти също си от Чили, Паула, въпреки че носиш незаличимия отпечатък на Карибския район, където отрасна. Трудно ти е да разбереш нашия южняшки манталитет. В Чили сме белязани от непрестанното присъствие на планини, които ни отделят от останалата част на континента и от усещането за мимолетност, неизбежно в район на геологически и политически катастрофи. Всичко трепери под нозете ни, не познаваме сигурност, попитат ли ни как сме, отговорът е „без нищо ново“, или „горе-долу“; люшкаме се от една несигурност в друга, придвижваме се предпазливо в район от светлосенки, нищо няма ясни очертания, не обичаме сблъсъците и предпочитаме да преговаряме. Когато обстоятелствата ни тласнат към крайности, се събуждат най-лошите ни инстинкти, а историята поема трагичен обрат, защото същите онези хора, които в обикновеното ежедневие изглеждат кротки, в условията на безнаказаност и добър претекст, се превръщат в кръвожадни зверове. Ала при нормални обстоятелства чилийците са премерени, внимателни, почтителни и изпитват паника при мисълта, че могат да предизвикат вниманието, понеже за тях това е все едно да станат за посмешище. Точно поради тази причина аз винаги съм била позор за семейството.

А къде беше Томас, докато жена му раждаше, а тъща му осъществяваше дискретното отвличане на първородната му дъщеря? Не зная, баща ми е едно голямо отсъствие в моя живот, тръгна си толкова рано и по толкова категоричен начин, че не пазя спомени за него. Майка ми съжителствала с него четири години, през които на два пъти задълго се разделяли, но все пак намерила време да роди три деца. Била толкова плодовита, че било достатъчно да се изтръскат мъжки долни гащета в радиус от половин километър от нея, за да зачене; аз наследих тази нейна черта, но имах щастието да се появя навреме в епохата на противозачатъчните таблетки. Мъжът й изчезвал при всяко раждане, както и при всеки по-значителен проблем, и се завръщал весел вкъщи с екстравагантен подарък за жена си, след като извънредното положение преминело. Тя виждала картините по стените и китайския порцелан по полиците да се умножават и недоумявала относно източника на това разточителство; невъзможно било да се обясни такъв разкош със заплата, която на други служители едва стигала; но на всеки неин опит да си обясни това противоречие, той отвръщал уклончиво, както и когато тя понечвала да се осведоми за нощните му отсъствия, тайнствени пътешествия и съмнителни приятели. Вече имала две деца и очаквала скоро да роди трето, когато замъкът от карти на нейната невинност рухнал. Една сутрин Лима осъмнала, разтърсена от скандален слух, който, без да бъде публикуван по вестниците, се прокраднал във всички салони. Ставало дума за възрастен милионер, който предоставял апартамента си на приятели за тайни любовни срещи. В спалнята, сред старинни мебели и персийски килими, висяло фалшиво огледало с барокова рамка, което всъщност било прозорец. От другата страна се разполагал господарят на дома с отбрани гости, доволно снабдени с алкохол и наркотици, и се наслаждавали на игрите на поредната двойка, която обикновено нищичко не подозирала. През онази нощ между зяпачите бил и високопоставен политик, член на правителството. Щом дръпнал завесата, за да шпионира непредпазливите любовници, първата изненада била, че те били двама мъже, а втората — че единият, пременен с корсет и дантелени жартиери, бил големият син на въпросния политик, млад адвокат, комуто предричали бляскава кариера. Унижението извадило бащата от контрол, той с ритници счупил стъклото, нахвърлил се върху сина си, за да му изтръгне женските висулки, и ако не го били удържали, сигурно щял да го убие. След броени часове книжарите в Лима обсъждали случката в най-малки подробности, като добавяли все по-пикантни детайли. Съществувало подозрение, че инцидентът не станал случайно, че някой планирал сцената, воден от чисто зложелателство. Изплашен, Томас изчезнал без никакви обяснения. Майка ми научила за скандала чак няколко дни по-късно; живеела изолирана заради неудобствата от честите бременности и за да избягва кредиторите, които си търсели неплатените сметки. Изморена да чака напразно заплати, прислугата била дезертирала, останала само Маргара, прислужничка чилийка с непроницаемо лице и каменно сърце, която служела на семейството от незапомнени времена. В тези условия се проявили първите симптоми на предстоящото раждане, майка ми стиснала зъби и се приготвила да роди по най-примитивен начин. Аз съм била на почти три годинки, а брат ми Панчо едва бил проходил. През тази нощ, сгушени в един коридор, ние слушахме стенанията на мама и наблюдавахме суетенето на Маргара с чайници с топла вода и кърпи. Хуан се появи на бял свят в полунощ, мъничък и сбръчкан, измъчено пиле, което едва дишаше. Скоро се установи, че не може да гълта, имаше някакъв възел в гърлото и храната не можеше да мине; беше осъден да умре от глад, докато гърдите на майка ми пращяха от мляко, ала упорството на Маргара го спаси — тя се заинати да го поддържа жив първо с памук, напоен с мляко, което изцеждаше капка по капка, а сетне насила, давайки му гъста каша с дървена лъжица.

В продължение на години в главата ми се въртяха нездрави причини, за да оправдая изчезването на баща ми; изморих се да разпитвам цял свят — неизменно се натъквах на конспиративно мълчание. Живите, които са го познавали, го описват като много интелигентен мъж и не казват нищо друго. Като дете си го представях престъпник, а по-късно, когато научих за съществуването на сексуални перверзни, му приписах всичките, но се оказва, че нищо толкова вълнуващо не краси миналото му — бил е просто страхливец, един ден се усетил хванат в капана на собствените си лъжи, изгубил контрол над положението и избягал. Зарязал посолството, не видял повече майка ми, роднините и приятелите си, изнизал се буквално като дим. Виждам го — разбира се, на шега — как бяга към Мачу Пикчу, предрешен като перуанска индианка с изкуствени плитки и няколко нахлузени една върху друга пъстроцветни поли. „Никога повече не казвай това! Откъде ти хрумват такива глупости?“, ме сряза майка ми, когато й споменах за тази възможност. Както и да е, тръгнал си без следа, но не се заселил в прозрачните висини на Андите и не потънал в село на индианци аюмари, както предполагах, а чисто и просто слязъл едно стъпало надолу в безмилостната класова стълбица на чилийското общество и станал невидим. Върнал се в Сантяго и продължил да се скита из централните улици, но понеже не се движел в същата социална среда, като че ли бил умрял. Повече не видях баба си по бащина линия, нито когото и да било друг от семейството му, с изключение на Салвадор Алиенде, който остана до нас, воден от непоклатимо чувство за почтеност. Никога повече не видях баща си, не чух да произнасят името му и не знам как изглежда, и затова е ирония на съдбата фактът, че един ден ме извикаха, за да идентифицирам трупа му в моргата, но това се случи много по-късно. Съжалявам, Паула, че тук се разделяме с този персонаж, защото в приказките лошите герои съставляват най-колоритната част.

Майка ми, израснала в привилегирована среда, където жените не вземали участие в икономическите въпроси, се окопала в залостената си къща, изтрила сълзите на изоставена съпруга и пресметнала, че поне известно време нямало да умре от глад, защото разполагала със съкровището от сребърни подноси, които един по един можела да продава, за да плаща сметките. Била сама с три невръстни деца в чужда страна, заобиколена от необясним разкош и без петак в портмонето, ала била прекалено горда, за да моли за помощ. Така или иначе, посолството било нащрек и веднага се разбрало, че Томас е изчезнал и е оставил семейството си в банкрут. Доброто име на държавата било в опасност и не можело да допуснат репутацията на чилийски дипломат да бъде окаляна, а още по-малко жена му и Децата му да бъдат изхвърлени на улицата от кредиторите. Консулът се явил пред семейството с указания да ги изпрати обратно в Чили с възможно най-голяма дискретност. Ти отгатна, Паула, става дума за чичо Рамон, твоят дядо принц и пряк потомък на Исус Христос. По негови собствени думи, той беше един от най-грозните мъже от своето поколение, но аз мисля, че преувеличава; не казвам, че е красив, но това, което му липсва като външност, го компенсира в излишък с интелект и чар, а освен това с годините придоби много достойнство. По времето, когато го изпратиха да ни помогне, беше мършав господин със зеленикав тен, с мустак като на морж и мефистофелски вежди, баща на четири деца и практикуващ католик — нито сянка от митичния герой, в който по-късно щеше да се превърне, когато смени кожата си подобно на смок. Маргара отворила вратата на посетителя и го отвела в стаята на госпожата, която го посрещнала в леглото, заобиколена от трите си деца, все още отпаднала от раждането, но с целия драматичен блясък и кипяща жизненост на своята младост. Господин консулът, който едва познавал съпругата на своя колега — виждал я бил все бременна и с отнесен вид, който не предразполагал към сближаване, — застинал на вратата, раздиран от противоречиви вълнения. Докато я разпитвал за подробности около положението й и излагал плана за репатрирането й, сърцето в гърдите му препускало като разярен бик. Като пресметнал, че не съществува по-покоряваща жена на света и недоумяващ как може мъжът й да я е изоставил, при положение че той самият би дал живота си за нея, въздъхнал, сломен от ужасната несправедливост, която отредила да я срещне толкова късно. Тя го изгледала продължително.

— Добре, ще се върна в бащиния си дом — съгласила се накрая.

— След няколко дни ще отплава кораб от Каляо за Валпараисо, ще се постарая да намеря билети — изломотил той.

— Ще пътувам с трите си деца, Маргара и кучето. Не зная дали това бебе, което се роди доста слабо, ще оцелее по време на плаването — и въпреки че очите й блестели от сълзи, тя не допуснала да се разплаче.

Като искра през съзнанието на Рамон блеснали образите на съпругата му, на децата, на баща му, който обвинително го сочел с показалец, и на вуйчо му свещеника как мятал осъдителни светкавици с разпятие в ръка; Рамон се видял отлъчен от църквата и обезчестен в посолството, ала не можел да се откъсне от съвършения лик на тази жена и се усетил като повдигнат от някакъв ураган. Пристъпил две крачки към леглото. С тези две крачки решил бъдещето си.

— Отсега нататък аз ще се грижа за теб и децата ти завинаги.

Завинаги… Какво е това, Паула? Изгубила съм мярка за времето в тази бяла сграда, където царува ехото и никога не идва нощ. Размиха се границите на действителността, животът е лабиринт от намерени огледала и изкривени образи. Преди месец, по същото това време, бях друга жена. Има моя снимка оттогава, намирам се на тържеството за представяне на наскоро излезлия ми роман в Испания, нося рокля с деколте в цвят патладжан, сребърно колие и гривна, имам маникюр и уверено се усмихвам, с един век по-млада съм, отколкото сега. Не мога да позная тази жена, за четири седмици болката ме е преобразила. Докато пред микрофона обяснявах обстоятелствата, подтикнали ме да напиша „Безкрайният план“, моята агентка си проправи път сред навалицата, за да прошепне в ухото ми, че ти си постъпила в болница. Прободе ме жестоко предчувствие, че фундаментално нещастие е променило посоката на живота ни. Когато два дни преди това бях пристигнала в Испания, ти се чувстваше много зле. Изненадах се, че не си дошла да ме посрещнеш на летището, както обикновено, оставих куфарите в хотела и изтощена от изморителното пътуване от Калифорния, дойдох у вас и те заварих да повръщаш, пламнала в треска. Току-що се беше върнала от духовно усамотение с монахините в училището, където работиш по четирийсет часа седмично като доброволка, помагайки на лишени от средства деца; разказа ми, че е било силно и тъжно преживяване, съмненията те разяждаха, вярата ти беше крехка…

— Непрекъснато търся Бог, а той ми убягва, мамо…

— Бог винаги ни очаква, сега е по-спешно да намерим лекар. Какво ти е, дъще?

— Порфирия — отвърна ти без колебание.

От няколко години, откакто разбра, че си наследила това заболяване, ти се пазеше много и ходеше на контролни прегледи при един от малкото специалисти в Испания. Като те видял толкова отпаднала, мъжът ти те завел в клиника за спешни случаи, там поставили диагноза грип и те изпратили отново вкъщи. Същата вечер Ернесто ми разказа, че от седмици, дори от месеци, си била напрегната и уморена. Докато ние обсъждахме вероятността да е депресия, ти се мъчеше зад затворената врата на стаята си; порфирията бързо те отравяше, ала никой от нас не беше достатъчно наблюдателен, за да съзре това. Не зная как свърших работата си, волята ми ме беше напуснала и между интервютата за пресата тичах да ти се обадя по телефона. Щом ми казаха, че си се влошила, отмених остатъка от турнето и дотичах в болницата, за да те видя, изкачих тичешком шестте етажа и открих стаята ти в тази чудовищна сграда. Заварих те легнала, бледа, с изгубен вид и с един поглед разбрах колко си зле.

— Защо плачеш? — ме попита с непознат глас.

— Защото ме е страх. Обичам те, Паула.

— И аз те обичам, мамо…

Това беше последното, което ми каза, дъще. Няколко мига по-късно започна да бълнуваш и да повтаряш числа с очи, втренчени в тавана. Ернесто и аз останахме до теб през цялата нощ съкрушени, редувайки се на единствения стол, който имахме на разположение, а през това време на друго легло в стаята агонизираше старица, крещеше безумна жена и се опитваше да заспи една недохранена циганка с белези от побой по тялото си. Призори успях да убедя мъжа ти да отиде да си почине — не беше спал няколко нощи и беше изтощен. Сбогува се с теб с целувка по устата. Един час по-късно се отприщи ужасът — ти повърна грозен гейзер от кръв и изпадна в гърч; вдървеното ти, огънато назад тяло, се тресеше в страшни спазми, които те вдигаха от леглото, ръцете ти трепереха с изкривени пръсти, сякаш търсещи да се вкопчат някъде, очите — изпълнени с уплаха; лицето — налято с кръв и оцапано в лиги. Хвърлих се върху теб, за да те задържа и завиках за помощ; залата се изпълни с хора в бели престилки и ме изкараха със сила. Спомням си, че се опомних коленичила на пода, след това някой ми удари шамар. „Успокойте се, госпожо, млъкнете или ще трябва да си вървите! Дъщеря ви е по-добре, може да влезете и да останете при нея“, разтърси ме някакъв фелдшер. Понечих да се изправя, ала краката ми се огъваха; помогнаха ми да се добера до леглото ти и сетне си тръгнаха, останах сама с теб и с пациентките от другите легла, които наблюдаваха мълком, всяка потънала в собственото си тегло. Цветът ти беше пепеляв като на призрак, очите — извърнати нагоре, струйка засъхнала кръв край устата ти беше студена. Зачаках, като те виках с имената, с които съм те наричала от дете, но ти се отдалечаваше в друг свят; поисках да ти дам да пийнеш вода, разтърсих те, ти втренчи в мен разширени и стъклени зеници, гледайки през мен към друг хоризонт, и изведнъж замря неподвижна, безжизнена, бездиханна. Успях да завикам и мигом се помъчих да ти направя изкуствено дишане, но страхът ме беше парализирал, направих всичко не както трябва, подадох ти въздух без всякакъв ритъм, някак си пет-шест пъти и после осъзнах, че сърцето ти също не бие и започнах да удрям гърдите ти с юмруци. Миг по-късно пристигна помощ и последното, което видях, бе леглото ти да се отдалечава бързешком по коридора към асансьора. От този момент насетне животът спря за теб, а също и за мен, и двете прекрачихме тайнствен праг и влязохме в най-тъмната зона.

— Състоянието й е критично — ме уведоми дежурният лекар в интензивното отделение.

— Трябва ли да извикам баща й от Чили? Ще му отнеме повече от двайсет часа да пристигне — попитах.

— Да.

Вестта се беше разпространила и започнаха да се стичат роднини на Ернесто, приятели и монахини от твоя колеж; някой съобщи по телефона на семейството, пръснато в Чили, Венецуела и Съединените щати. След малко се появи мъжът ти, спокоен и нежен, по-загрижен за чуждите чувства, отколкото за своите собствени, изглеждаше страшно изморен. Позволиха му да те види за няколко минути и като излезе, ни каза, че си включена към апарат за изкуствено дишане и че ти преливат кръв. „Не е толкова зле, колкото казват, усещам сърцето на Паула да бие силно до моето“, каза, и тази фраза ми се стори безсмислена в онзи момент, но сега, познавайки го повече, разбирам по-добре. Двамата прекарахме деня и следващата нощ, седнали в чакалнята, на моменти заспивах от изтощение и когато отварях очи, го виждах неподвижен, в едно и също положение, чакащ.

— Ужасно ме е страх, Ернесто — признах на зазоряване.

— Нищо не можем да сторим, Паула е в Божите ръце.

— За теб сигурно е по-лесно да го приемеш, защото поне имаш своята вяра.

— Боли ме колкото и теб, но се страхувам по-малко от смъртта и имам повече надежда в живота — отвърна, като ме прегърна. Зарових лице в сакото му, вдъхвайки неговия мирис на млад мъж, разтърсена от атавистичен страх.

Няколко часа по-късно от Чили пристигнаха майка ми и Майкъл, а също и Уили от Калифорния. Баща ти беше много блед, качил се на самолета в Сантяго, убеден, че ще те намери мъртва, пътуването сигурно му се е сторило вечно. Безутешна, прегърнах майка си и разбрах, че, въпреки че се беше смалила с възрастта, все още присъствието й излъчваше огромна закрила. До нея Уили прилича на гигант, но когато потърсих гръд, на която да облегна глава, нейната ми се стори по-широка и по-сигурна от тази на съпруга ми. Влязохме в интензивното отделение и те видяхме в съзнание и малко по-добре от предишния ден; лекарите отново ти бяха назначили натрий, който ти губеше в невероятни количества, а прясната кръв беше вляла малко живот в теб; ала илюзията продължи само няколко часа, малко след това те връхлетя нервна криза и лекарите предписаха силна доза успокоителни, които те потопиха в дълбока кома, от която не си се събудила и досега.

— Клетата ви дъщеря, не заслужава такава съдба. Защо вместо нея не умра аз, който съм вече стар — ми казва понякога дон Мануел, болният от съседното легло, с пресеклив глас на агонизиращ човек.

Много е трудно да пиша тези страници, Паула, да изминавам отново етапите на това болезнено пътешествие, да уточнявам детайлите, да си представям какво ли би било, ако беше попаднала в по-добри ръце, ако не те бяха упоили с лекарства, ако… Как да отърся вината от себе си? Когато ти спомена за порфирията, си помислих, че преувеличаваш, и вместо да потърся повече помощ, се доверих на тези хора в бели престилки, дадох им безрезервно дъщеря си. Невъзможно е да се върна във времето, не трябва да гледам назад, при все това, не мога да не го правя, то е като някаква натрапчива мисъл. За мен съществува неоспоримата сигурност на тази мадридска болница, всичко останало в моето съществуване се е изпарило в гъста мъгла.

Уили, който след няколко дни трябваше да се върне на работа в Калифорния, ми се обажда всяка сутрин и всяка вечер, за да ми вдъхне сили, да ми припомни, че се обичаме и че сме щастливи заедно отвъд океана. Гласът му достига до мен от много далеч и ми се струва, че го сънувам, че в действителност не съществува дървена къща, кацнала над залива на Сан Франсиско, нито пък онзи пламенен любовник, превърнат сега в далечен съпруг. Струва ми се също, че съм сънувала сина си Николас, снаха си Селия, малкия Алехандро с мигли като на жираф. Кармен Балселс, агентката ми, идва от време на време да ми предаде съчувствията на моите издатели или пък да донесе вести за моите книги, а аз не зная за какво ми говори — съществуваш само ти, дъще, и пространството без време, където двете с теб сме се пренесли.

В дългите часове на тишина ме връхлитат спомени, всичко сякаш се е случило в един миг, като че ли целият ми живот представлява една-единствена неразбираема картина. Момиченцето и девойката, които бях, жената, която съм, старицата, която ще бъда, всички етапи са вода от един и същи извор. Паметта ми е като мексикански стенопис, където всичко се случва по едно и също време: корабите на конквистадорите в един ъгъл, измъчвани от Инквизицията индианци — в друг; освободителите, галопиращи с окървавени знамена, и Пернатата змия срещу Христос, страдащ между бълващите пушек комини на индустриалната ера. Такъв е животът ми — многолика и променлива фреска, която само аз мога да дешифрирам и която ми принадлежи като тайна. Умът подбира, преувеличава, изменя, събитията се изнизват като струйка дим, хората се забравят и накрая остава само пътят на душата, оскъдните моменти на духовно откровение. Не е интересно какво се е случвало с мен, а белезите, които са ме белязали и ме отличават. Миналото ми няма голям смисъл, не виждам ред, яснота, цели, нито пътища, единствено пътуване слепешката, водена от инстинкта и от неконтролируемите събития, които измениха траекторията на моята съдба. Нямаше сметки, само добри цели и неясното подозрение, че съществува висш план, определящ моите стъпки. Досега не съм споделяла миналото си, то е последната ми градина, там, където дори най-напористият любовник не е прониквал. Вземи го, Паула, може да ти послужи, защото мисля, че твоето минало вече не съществува, изгуби се в този дълъг сън, а човек не може да живее без спомени.

Майка ми се върнала при родителите си в Сантяго; проваленият брак се считал по онова време за най-голямото злочестие на една жена, но тя още не знаела това и ходела с високо вдигната глава. Рамон, прелъстеният консул, я отвел на кораба с децата й, със страховитата Маргара, кучето, сандъците и кутиите със сребърни подноси. На сбогуване задържал ръцете й и повторил обещанието си да се грижи за нея завинаги, ала заета около настаняването в тясната каюта, тя едва го удостоила с неопределена усмивка. Свикнала била да бъде ухажвана и нямало причини да подозира, че този служител с невзрачен вид ще играе основна роля в нейното бъдеще; не забравяла, че той има съпруга и четири деца, а освен това я чакали по-неотложни въпроси: новороденото дишало с отворена уста като риба на сухо, другите две деца плачели изплашени, а Маргара била потънала в едно от своите враждебни и укорителни мълчания. Когато чула боботенето на моторите и дрезгавата сирена, оповестяваща отплаването на кораба, за пръв път осъзнала урагана, стоварил се върху нея. Можела да разчита на подслон в бащиния дом, ала вече не била млада и неомъжена девойка и трябвало да поеме грижите за децата си, като че ли била вдовица. Започнала да се пита как ли ще се справи, когато силното клатушкане на вълните й навяло спомени за скаридите от медения й месец, и тогава облекчено въздъхнала, понеже поне била надалеч от съпруга си. Наскоро навършила двайсет и четири години и не знаела как да си изкарва прехраната, ала не напразно във вените й течала авантюристичната кръв на онзи отдавнашен баски моряк.

Така на мен ми бе отредено да порасна в дома на баба и дядо. Е, тъй е думата, всъщност аз не пораснах кой знае колко, с неимоверни усилия стигнах до метър и половина и запазих този си ръст допреди един месец, когато установих, че огледалото в банята започва да се повдига нагоре. „Глупости, не се смаляваш, просто си отслабнала и си без токчета“, ме уверява майка ми, но забелязвам, че с крайчеца на окото си ме наблюдава с безпокойство. Като казвам, че пораснах с голямо усилие, не става дума за някаква метафора — бе направено всичко необходимо, за да се издължа, единственото, което не ми дадоха, бяха хормони, защото по онова време още се експериментираха и защото Бенхамин Виел, семейният лекар и неизменен платонически обожател на майка ми, се страхуваше да не ми поникнат мустаци. Нямаше да е толкова страшно — нали се бръснат. В продължение на години ходех в гимнастически салон, където посредством система от въжета и скрипци ме оставяха да вися, закачена за тавана, за да може гравитационната сила да разпъне скелета ми. Споходят ли ме кошмари, се виждам завързана за глезените с главата надолу, но майка ми е сигурна, че това е лъжа, че никога не съм трябвало да търпя такава жестокост, овесвали ме за врата с помощта на някакъв модерен апарат, който възпрепятствал мигновената смърт с обесване. Тази крайна мярка бе безполезна — единственото, което се удължи, бе вратът ми. Първо тръгнах на училище при немски монахини, но не се задържах задълго там — след шест месеца ме изключиха като порочна: организирах конкурс за най-красиви Долни гащи, при все че истинската причина вероятно бе, че майка ми скандализираше свенливото общество в Сантяго с това, че нямаше мъж. Оттам се озовах в английски колеж, където проявяваха по-голямо разбиране и където ревютата, които организирах, не пораждаха кой знае какви последствия, ако се провеждаха с нужната дискретност. Сигурна съм, че детството ми би било по-различно, ако Меме беше живяла повече. Баба ми ме възпитаваше като илюминатка, първите думи, на които ме научи, бяха на есперанто — невъзможно за произнасяне творение, което според нея щеше да стане универсален език на бъдещето; още ходех с пелени, но вече сядах на масата с духовете; ала тези великолепни възможности секнаха, когато тя си отиде. Старата семейна къща, така очарователна с вечеринките на интелектуалци, бохеми и лунатици, докато тя я управляваше, се превърна след смъртта й в тъжно пространство, където се гонеха въздушните течения. В паметта ми още е жива миризмата на къщата оттогава — газени печки зиме и горена захар лете, когато палеха огън в двора и варяха сладко от черници в огромна медна тенджера. След смъртта на баба кафезите с птички се опразниха, замлъкнаха сонатите на пианото, изсъхнаха растенията и цветята в големите саксии, котките избягаха по покривите и там се превърнаха в храбри зверове; малко по малко измряха останалите домашни животни, зайците и кокошките свършиха жизнения си път, сготвени от готвачката, а козата излезе един ден на улицата и загина, прегазена от количката на млекаря. Остана само кучката Пелвина Лопес-Пун да дреме до завесата, отделяща салона от трапезарията. Аз бродех и виках баба между тежките испански мебели, мраморни статуи, пасторални картини и купчини книги, които стояха, струпани по ъглите, и нощем се превръщаха в неконтролируема фауна от печатна хартия. Съществуваше мълчалива граница между частта, обитавана от семейството, и кухнята, дворовете и стаите на прислужничките, където преминаваше по-голямата част от живота ми. Това беше някакъв друг свят от тъмни, зле проветрявани стаи, с по един нар, стол и разбит скрин като единствена мебелировка и украсени с календар и щампа с изображението на светци. Това представляваше единственото убежище на тези жени, които работеха от изгрев до залез-слънце, ставаха първи в зори и си лягаха последни, след като сервираха вечерята на семейството и почистеха кухнята. Излизаха през неделя, не си спомням да са имали ваканции, или пък семейство; остаряваха като прислужнички и умираха у дома. Веднъж месечно се появяваше огромен мъж, леко чалнат, който идваше да лъска пода. Прикрепваше към стъпалата си стоманени стружки и танцуваше патетична самба, като стържеше паркета; след това, на четири крака, го намазваше с восък с помощта на един парцал и накрая го излъскваше на ръка с тежка четка. Веднъж седмично идваше и перачката — хърбава женица, само кожа и кости, неизменно придружавана от две-три дечица, вкопчени в полата й; тя отнасяше планини от мръсни дрехи, като балансираше товара на главата си. Дрехите й се даваха под брой, за да личи лесно дали не липсва нещо, когато ги връщаше чисти и изгладени. Всеки път, когато се случеше да присъствам на унизителния процес на броене на ризи, салфетки и чаршафи, тичах да се скрия в гънките на сукнената завеса, за да се сгуша в баба. Не знаех защо плача; сега знам: плачех от срам. В завесата живееше духът на Меме и предполагам, че затова кучето не се отделяше от това място. Прислужничките обаче смятаха, че духът обитава мазето, откъдето идваха шумове и слаби светлини, и те избягваха да ходят натам. Аз добре познавах причината за това явление, но нямах никакъв интерес да я разкривам. В достойните за театрална зала завеси в салона търсех ефирното, прозрачно лице на баба; пишех й послания върху късове хартия, грижливо ги прегъвах и прикрепвах с карфица към дебелия плат, за да ги намери тя и да разбере, че не съм я забравила.

Баба се прости с живота простичко, никой не разбра, че се подготвя за пътуване към отвъдното до последния момент, когато вече беше късно да се намесим. Осъзнаваща, че й е нужна голяма лекота, за да се отдели от земята, баба изхвърли всичко зад борда, разтовари се от земните притежания и премахна повърхностни чувства и желания, като задържа единствено най-същественото; написа няколко писма и накрая легна в леглото си и повече не стана. Агонията й продължи една седмица, през която мъжът й й помагаше, използвайки всички възможни лекове подръка, за да облекчи страданията й, а в това време животът я напускаше бавно и глух барабан бумтеше в гърдите й. Не стигна време да съобщим на никого, но приятелките й от Бялото братство научиха по телепатичен път и се появиха в последния момент, за да й дадат послания към отзивчивите духове, които години наред се бяха явявали на сеансите им всеки четвъртък около трикраката маса. Тази надарена с магическа сила жена не остави материална следа от престоя си на земята, ако не се брои едно сребърно огледало, молитвеник със седефени корици и шепа восъчни портокалови цветчета, запазени от булчинската й прическа. Не ми остави и много спомени, а тези, които пазя, вероятно са деформирани от тогавашните ми детски представи и отминалото време, ала това няма значение, защото тя винаги е присъствала до мен. Когато астмата или тревожността я оставяха без дъх, тя ме притискаше до себе си, за да може моята топлина да й донесе облекчение — това е най-ясната картина, запечатана с нея; кожата й, подобна на оризова хартия, леките й пръсти, въздухът, свирещ в гърдите й, стегнатата прегръдка, ароматът на одеколон, а понякога и едва осезаем дъх на бадемово масло, с което мажеше ръцете си. Слушала съм разкази за нея, в метална кутия пазя единствените оцелели след нея реликви, а останалото го измислих, защото всички имаме нужда от баба. Тя не само че изпълни великолепно тази роля, въпреки че си позволи да умре, но и ме вдъхнови да изградя образа на героинята, която обичам най-много в моите книги: Клара, пресветлата, ясновидката от „Къщата на духовете“.

Дядо ми не можа да приеме смъртта на жена си. Струва ми се, че живееха в два непримирими свята и се обичаха в мимолетни срещи с болезнена нежност и спотаена страст. Тата притежаваше жизнеността на практичен мъж, здрав, увлечен по спорта и предприемчив; тя беше чужда на тази земя, ефирно и недостижимо присъствие. Мъжът й навярно се бе примирил с това съжителство под един покрив, но в различни измерения, без никога да я притежава. Само при тържествени поводи, като раждането на децата, които той вземал в ръце, или когато я държеше в прегръдките си в часа на смъртта, той имаше усещането, че тя наистина съществува. Хиляди пъти се опитва да улови този лек дух, който минаваше край очите му като комета, оставяща трайна следа от звезден прах, но винаги имаше чувството, че тя му убягва. В края на дните му, когато му оставаше малко, за да се изпълни столетието на неговия живот на енергичен патриарх, и когато се бе превърнал в сянка, разядена от самотата и безмилостната ръжда на годините, той изостави желанието да я владее като абсолютен господар и едва тогава успя да я прегърне като равен. Сянката на Меме придоби ясни очертания и се превърна в осезаемо създание, което го придружаваше в детайлното пресътворяване на спомените и в болежките на старостта. Наскоро след като бе овдовял, се почувства предаден, обвини я, че го е изоставила насред пътя, облече се в строг траур, черен като гарван, боядиса в черно мебелите си и за да не страда повече, се постара да избие всяко чувство на привързаност в живота си, ала така и не успя да го стори — беше човек подвластен на любвеобилно сърце. Живееше в голяма стая на първия етаж на къщата, където на всеки кръгъл час отекваше погребалният звън на стенен часовник. Държеше вратата си затворена и аз много рядко си позволявах да почукам, но сутрин се отбивах, за да му кажа довиждане, преди да тръгна за училище, и понякога той ми позволяваше да претърся стаята за шоколад, който беше скрил за мен. Никога не го чух да се оплаква, имаше силата на герой, ала често очите му се навлажняваха и когато мислеше, че е сам, разговаряше със спомена за жена си. С натрупването на годините и на мъката, започна да не овладява плача, бършеше сълзите си с ръце, разгневен от собствената си слабост: „Остарявам, по дяволите“, ръмжеше. Когато остана вдовец, премахна цветята, сладките, музиката и всякакъв повод за радост — тишината завладя къщата и душата му.

Положението на родителите ми беше неясно, защото в Чили няма развод, но не се оказа много трудно да убедят Томас да признае брака за невалиден и така братята ми и аз се превърнахме в деца на самотна майка. Баща ми, който очевидно не проявяваше голямо желание да влиза в разходи по нашата издръжка, отстъпи опеката над децата си и след това се изниза без шум, докато общественият кръг около майка ми се затегна здраво, за да потуши скандала. Единственото имущество, което пожела при подписването на разтрогването на брака, бе семейният му герб — три изгладнели кучета на син фон — и го получи на мига, защото майка ми и всички в семейството се отнасяха с искрен присмех към гербовете. С отпътуването на този ироничен герб, изчезна всякакво потекло, за което да претендираме, и с един замах бяхме лишени от сой. Образът на Томас се разпадна в забравата. Дядо ми не желаеше да слуша повече за бившия си зет и не понасяше оплаквания в свое присъствие, не случайно бе предупреждавал дъщеря си да не се жени. Тя намери скромна длъжност в банка, чиято основна привлекателна страна беше възможността да се пенсионира с пълна заплата, след като положеше трийсет и пет годишен самоотвержен труд, а най-голямата неприятност беше похотливостта на директора, който я преследваше по ъглите.

В голямата семейна къща живееха също двама неженени вуйчовци, които се стараеха да населят детството ми със стряскания и внезапна уплаха. Аз предпочитах вуйчо Пабло — мрачен и самотен младеж, мургав, с изразителни очи, бели зъби, черна и права коса, сресана с брилянтин назад, който доста приличаше на Родолфо Валентино[1] и винаги ходеше облечен с палто с големи джобове, където криеше книгите, откраднати от публични библиотеки или от домовете на приятелите му. Колко ли не го молих да се ожени за мама, но той ме убеди, че при кръвосмешение се раждат сиамски близнаци, и тогава аз се насочих към друг обект и отправих същата молба към Бенхамин Виел, към когото питаех безусловно възхищение. Вуйчо Пабло беше верен съюзник на сестра си, незабелязано мушкаше банкноти в чантата й, помагаше й да издържа децата си и я защитаваше от клюки и други агресии. Противник на всякакви сантименталности, не позволяваше никому да го докосва, нито да диша в лицето му отблизо, смяташе телефона и пощата за вмешателство в личния му живот, сядаше на масата с отворена книга до чинията, за да пресече и най-малкия опит за разговор, и се опитваше да уплаши другите с дивашки обноски, но всички знаехме, че е състрадателна душа и че тайно, за да не заподозре никой порока му, подпомагаше цяла армия от нуждаещи се бедни хора. Беше дясната ръка на Тата, най-добрият му приятел и съдружник в отглеждането на овце и изнасяне на вълна за Шотландия. Прислужничките го обожаваха и въпреки недружелюбното му мълчание, неговите лоши навици и непохватни шеги, имаше приятели в излишък. Много години по-късно този ексцентричен, завладян от термита на страстта към четенето младеж, се влюби в една очарователна братовчедка, отраснала в провинцията, за която животът се свеждаше до труд и религия. Този клон от рода — консервативни и строго придържащи се към добрия тон люде — трябваше стоически да понася странностите на претендента. Един ден вуйчо ми купи телешка глава на пазара, два дни я стърга и чисти отвътре за наша погнуса, понеже не бяхме виждали отблизо нищо по-зловонно и чудовищно, и щом свърши обработката, се яви в неделя след служба в дома на избраницата в официално облекло, надянал главата като маска. „Влезте, дон Паблито“, поздравила го мигом и без ни най-малко да се смути прислужницата, която отворила вратата. В спалнята на вуйчо ми имаше лавици с книги от пода до тавана, а в средата — груб нар на отшелник, където той четеше през голяма част от нощта. Беше ме накарал да повярвам, че в тъмнината героите излизат от страниците и бродят из къщата; аз криех глава под чаршафите от страх пред дявола в огледалата и пред многобройните персонажи, които крачеха из стаите, преживявайки за кой ли път своите приключения и страсти — пирати, куртизанки, разбойници, вещици и девици. В осем и половина трябваше да гасим лампите и да спя, но вуйчо Пабло ми подари фенерче, за да чета под завивките, и оттогава ми е останало нездравото влечение към потайното четене.

Невъзможно беше човек да скучае в тази къща, пълна с книги и чудновати роднини, със забранено мазе, със следващи се едно след друго котила от новородени котенца, които Маргара давеше в кофа с вода, и с радиото в кухнята, което стоеше включено зад гърба на дядо ми и откъдето отекваха модни песни, вести за ужасни престъпления и сърцераздирателни романи. Вуйчовците ми измислиха така наречените груби игри — безсърдечно забавление, което се състоеше в това да се плашат децата до плач. Похватите всеки път бяха различни — като се започне от залепване върху тавана на месечната ни дажба от десет песос — виждахме банкнотата, ала не можехме да я достигнем, и се стигне до бонбоните, с които ни черпеха, като предварително със спринцовка им изваждаха шоколадовия пълнеж и го заменяха с лютив сос. Хвърляха ни в кашон от най-горното стъпало на стълбата, овесваха ни надолу с главата над тоалетната чиния и ни заплашваха, че ще пуснат водата; пълнеха мивката със спирт, подпалваха го да пламне и ни обещаваха награда, ако си пъхнем ръката; струпваха една върху друга стари гуми от дядовия автомобил и ни поставяха в средата, а ние пищяхме от страх в мрака, полузадушени от мириса на прогнил каучук. Когато смениха старата газена печка с електрическа, ни изправяха върху котлоните, включваха ги на ниска температура и започваха да ни разказват приказка, за да видят дали горещината в подметките на обувките ще надделее над интереса към историята, а в това време ние подскачахме от крак на крак. Майка ни ни бранеше с плам на лъвица, но не винаги беше наблизо да ни закриля, затова пък Тата изповядваше убеждението, че грубите игри каляват характера и са начин за възпитание. Теорията, че детството трябва да бъде период на непомрачена невинност, тогава още не съществуваше, тя бе изобретена по-късно от американците; по наше време очакванията бяха за тежък живот и затова тренираха нервите ни. Педагогическите методи се основаваха на издръжливостта — колкото по-нечовешки изпитания понесеше едно дете, толкова по-добре се подготвяше за неочакваните обрати в живота си на възрастен. Признавам, че в моя случай въпросното възпитание даде добри резултати. И ако бях последователна в зачитането на традицията, бих измъчвала децата си, а сега бих постъпвала по същия начин и с внучето си, но аз съм с меко сърце.

Понякога през лятото в неделни дни ходехме със семейството до Сан Кристобал — хълм насред столицата, който тогава беше необлагороден, а днес е превърнат в парк. Понякога с нас идваха Салвадор и Тенча Алиенде с трите си дъщери и кучетата. Алиенде вече беше политик с име, най-борбеният депутат от левицата и мишена за омразата на десните, ала за нас той беше просто още един вуйчо. Изкачвахме се с големи мъки по зле прокараните между буреняци и пасища пътеки, помъкнали кошници с храна и вълнени шалове. Горе търсехме открито място с изглед към града, проснат в краката ни, точно както двайсет години по-късно щях да диря гледката аз по време на военния преврат, но тогава по съвсем различни причини, и удостоявахме с внимание закуската, като всеки бранеше парчетата пиле, варените яйца и баниците от кучетата и от неудържимото настъпление на мравките. Възрастните си почиваха, докато ние, братовчедите, се криехме в храсталаците и играехме на лекари. Понякога се чуваше дрезгавият и далечен рев на лъв откъм другия край на хълма, където се намираше зоологическата градина. Веднъж седмично хранеха дивите зверове с живо месо, за да може възбудата от лова и изразходваният адреналин да държат животните здрави; тези едри представители на семейство Котки разкъсваха някое старо магаре, боата поглъщаше плъхове, хиените лакомо гълтаха зайци; казваха, че в плячка се превръщали уличните псета и котки, уловени от кучкарите, и че винаги имало списъци от хора, чакащи покана да присъстват на този ужасяващ спектакъл. Аз сънувах тези клети животни, заклещени в клетките на внушителните месоядни, и се гърчех от мъка, мислейки си за ранните християни в римския Колизеум, защото в дъното на душата си бях сигурна, че ако ме накараха да избера между възможността да се откажа от вярата си или да се превърна в закуска на някой бенгалски тигър, безсъмнено бих избрала първото. След като се нахранехме, тичахме надолу по склона като се блъскахме и търкаляхме в най-стръмния участък — Салвадор Алиенде най-отпред с кучетата, а дъщеря му Кармен Пас и аз — неизменно последни. Пристигахме долу с изподраскани и обелени колене и ръце, когато останалите вече се бяха изморили да ни чакат. Като се изключат подобни неделни излети и летните ваканции, съществуванието ни се състоеше от жертви и усилия. Тези години бяха много трудни за майка ми, тя се сблъскваше с мъки, с приказките и презрението на онези, които преди й бяха приятели; заплатата в банката едва стигаше за карфици и тя я допълваше, като шиеше шапки. Струва ми се, че и сега я виждам седнала на масата в трапезарията — същата маса от испански дъб, която сега ми служи за писалище в Калифорния, — избирайки кадифета, панделки и копринени цветя. Изпращаше шапките по кораб в кръгли кутии за Лима, където отиваха в ръцете на най-високопоставени дами от тамошното общество. При все това не можеше да оцелява без помощта на Тата и на вуйчо Пабло. В колежа ми отпуснаха стипендия за успех, не зная как майка ми успя да се пребори за нея, но си представям, че сигурно й е струвало доста унижения. Прекарваше часове, чакайки на опашки по болници с по-малкия ми брат Хуан, който с помощта на дървена лъжица се научи да гълта, ала страдаше от мъчителни стомашни разстройства и се превърна в обект за изследване от страна на лекарите, докато Маргара не откри, че си похапва паста за зъби и не го отучи от този порок с помощта на каиша. Мама се превърна в жена, затисната от отговорности, измъчваха я непоносими главоболия, които я поваляха на легло за два-три дни и я изцеждаха. Работеше много и почти нямаше контрол над живота и децата си. Маргара, която с времето ставаше все по-сурова и накрая се превърна в истински тиранин, се опитваше всячески да отдалечи мама от нас; когато тя вечер се връщаше от банката, ние вече бяхме изкъпани, нахранени и настанени по леглата. „Не разсънвайте децата“, сумтеше. „Не додявайте на майка си, че я боли главата“, ни заповядваше. Майка ми се вкопчваше в децата си със силата на самотата, като се опитваше да компенсира часовете на отсъствие и сивотата на ежедневието с поезия. Тримата спяхме в една стая с нея и нощем — единствените часове, които прекарвахме заедно — ни разказваше случки от живота на дядовците си и фантасмагорични приказки, подправени с черен хумор; говореше ни за въображаем свят, където всички живеехме щастливо и не царуваха човешките злини, нито пък безжалостните природни закони. Тези разговори, водени шепнешком, докато бяхме всички заедно в стаята, всеки в леглото си, но толкова близо един до друг, че можехме да се докоснем, бяха най-прекрасното нещо по онова време. Оттогава се зароди моята страст към приказките, към тези спомени протягам ръка, когато сядам да пиша.

Панчо, най-издръжливият от трима ни на грубите игри, беше русо, набито и спокойно дете, което на моменти губеше търпение и се превръщаше в звяр, способен да те разкъса на парчета. Обожавай от Маргара, която го наричаше кралят, той се почувства загубен, когато тази жена си тръгна. Като юноша бе подмамен от чужда секта и замина да живее в някаква комуна в сърцето на пустинята на север. Слушахме разкази, че се пренасяли в други светове с помощта на халюциногенни гъби, че се отдавали на неописуеми оргии и че промивали мозъците на младежите, за да ги превърнат в роби на властниците; никога не узнах истината — миналите през подобно изпитание не говореха на тази тема, но оставаха белязани за цял живот. Брат ми се отказа от семейството, отърси се от чувството на привързаност и се скри в броня, която обаче не успя да го защити от теглила и несигурност. По-късно се ожени, разведе се, повторно се ожени и отново се разведе със същата жена, родиха му се деца, почти през цялото време живее извън Чили и се съмнявам, че някой ден ще се върне. Мога малко да говоря за него, защото не го познавам, за мен той е загадка като баща ми. Хуан се роди с редкия дар на обичливостта — дори и сега, като достолепен учител в зрелостта на жизнения си път, печели, без да си го поставя за цел, обичта на другите. Като дете приличаше на херувимче с трапчинки на бузите и безпомощен вид, способен да размекне и най-коравите сърца; беше предпазлив, хитър и дребен; многобройните болести забавиха неговия растеж и го обрекоха на крехко здраве. Считаме го за интелектуалеца в семейството, истински мъдрец. На пет годинки рецитираше дълги поеми и за миг можеше да пресметне рестото, ако с едно песо купеше три бонбона от по осем сентавос. Стана два пъти магистър и защити докторати в американски университети, а сега учи за теософ. Беше известно време учител по политология, агностик и марксист, но вследствие на духовна криза, реши да потърси у Бога отговор на проблемите пред човечеството, изостави професията си и се захвана с религиозни науки. Женен е и следователно не може да стане католически свещеник, както се полага по традиция, но той избра да стане методист, с което потресе първоначално майка ни, която не знаеше много за тази Църква и си представи гения на семейството принизен до такава степен, че да припява химни под акомпанимента на китара на някой площад. Подобни внезапни покръствания не са рядкост в майчиния ми род, имам доста роднини мистици. Не мога да си представя брат ми да проповядва от амвон, защото надали някой би разбрал ерудираните му проповеди и още по-малко на английски, но от него би излязъл забележителен преподавател по теология. Щом разбра, че си болна, остави всичко, хвана първия самолет и пристигна в Мадрид, за да ме подкрепи. „Не бива да губим надежда, че Паула ще оздравее“, ми повтаря до изнемога.

Ще оздравееш ли, дъще? Гледам те в това легло, опасана с половин дузина маркучи и сонди, неспособна дори да дишаш без помощ. Едва те разпознавам, тялото ти се е променило, а умът ти е в мрак. Какво ли има в ума ти? Разкажи ми за самотата и страховете ти, за разкривените видения, за болката в костите, тежки като камъни, за заплашителните силуети, които се надвесват над леглото ти; гласове, шепот, светлини — вероятно нищо няма смисъл за теб; зная, че чуваш, защото се стряскаш при звука на метални инструменти, но не зная дали разбираш. Искаш ли да живееш, Паула? Прекара живота в опити да достигнеш Бог. Искаш ли да умреш? Може би вече си започнала да умираш. Какъв е смисълът на твоите дни сега? Върнала си се в обитанията на вездесъщата невинност, върнала си се във водите на моята утроба, като рибата, която си била, преди да се родиш. Броя дните, а те вече са прекалено много. Събуди се, дъще, умолявам те, събуди се…

Поставям ръка на сърцето си, затварям очи и се концентрирам. Вътре има нещо тъмно. В началото е като нощен въздух, прозрачен мрак, но бързо се превръща в непроницаемо олово. Опитвам да се успокоя и да приема този мрак, който ме обсебва цялата отвътре, а в това време ме връхлитат образи от миналото. Виждам се пред голямо огледало, правя крачка назад, после още една и с всяка стъпка се смалявам, докато огледалото ми връща фигурата на седемгодишно момиченце — това съм аз.

От няколко дни не е престанало да вали и аз прескачам локвите, загърната в синьо палто, което ми е доста широко; на гърба си нося голяма кожена ученическа чанта, на главата ми е нахлупена до уши филцова шапка, а обувките ми са подгизнали от вода. Дървената порта, набъбнала от водата, е залостена и за да я отместя, трябва да натисна с тежестта на цялото си тяло. В градината на дядовата ми къща има гигантска топола с оголени корени — кокалест пазач, охраняващ имението, което поради провисналите щори и олющените стени има запуснат вид. Навън току-що е започнало да се здрачава, ала вътре вече цари пълен мрак, всички лампи са загасени с изключение на тези в кухнята. Отправям се натам, като минавам през гаража; кухнята е просторно помещение с опръскани с мазни петна стени, където, закачени на куки, висят почернели тенджери и черпаци. Две лампи, оплюти от мухите, осветяват сцената: къкри тенджера, а чайникът свири, мирише на лук и огромен хладилник неспирно ръмжи. Маргара — едра жена с ярко изразени индиански черти и тънка плитка увита около главата, слуша радио романа. Братята ми седят край масата с чаши горещо какао и филия с масло. Жената не повдига поглед. „Иди виж майка си, пак е на легло“, промърморва. Свалям си шапката и палтото. „Не хвърляй всичко наоколо, не съм ти слугиня и не ми е работа да ти подреждам“, ми заповядва, като увеличава радиото. Излизам от кухнята и се озовавам лице в лице с мрака в останалата част на къщата, търся опипом ключа и запалвам слаба светлина, която едва осветява просторно антре, водещо към няколко стаи. Върху мебел с лъвски крака се вижда мраморен бюст на замислено момиче; има също огледало с масивна дървена рамка, но аз не го поглеждам, защото дяволът, отразен в огледалото, може да ме изненада. Изкачвам стълбите и треперя от студ, вятърът прониква от някаква необяснима цепнатина в странната архитектура на къщата, стигам до втория етаж, вкопчена в парапета, изкачването ми се струва безкрайно, усещам тишината и сенките, приближавам се до затворената врата в дъното и влизам тихо, без да почукам, на пръсти. Единствената светлина идва от печката, таваните са покрити от тъжния прах на изгорял парафин, натрупван с години. Има две легла, една кушетка, диван, столове и маси, човек едва си проправя път между толкова мебели. Майка ми, със заспалата в краката й кучка Пелвина Лопес-Пун, лежи под планина от завивки; половината й лице се вижда на възглавницата — добре очертани вежди открояват затворените й очи, високите скули, бледата кожа.

— Ти ли си? — изважда малката си и студена ръка и търси моята.

— Много ли те боли, мамо?

— Главата ми ще се пръсне.

— Ще ти донеса чаша топло мляко и ще кажа на братята ми да не вдигат шум.

— Не си отивай, остани при мен, постави ръката си на челото ми, това ми помага.

Сядам на леглото и изпълнявам желанието й, като треперя от съчувствие и се питам как да я избавя от проклетата болка, Света Богородице, Божия майко, моли се за нас, грешните, сега и в часа на смъртта ни, амин. Умре ли тя, аз и братята ми сме загубени, ще ни изпратят при баща ни — тази мисъл ме изпълва с ужас. Маргара често ме заплашва, че ако не се държа добре, ще отида да живея при него. Наистина ли? Трябва да разбера, ала не се осмелявам да питам майка ми, това ще засили главоболието й, не трябва допълнително да я тревожа, защото болката ще расте и расте, докато главата й се пръсне; с Тата също не мога да разговарям по този въпрос, понеже името на баща ми не бива да се произнася в негово присъствие, татко е забранена дума и този, който я изрече, отприщва всички дяволи. Гладна съм, искам да отида в кухнята и да изпия какаото си, но не бива да оставям мама, а и нямам смелост да се изправя пред Маргара. Обувките ми са вир-вода и краката ми са ледени. Галя челото на болната и се съсредоточавам — сега всичко зависи от мен, ако не мърдам и се моля, без да се разсейвам, ще успея да победя болката.

На четирийсет и девет години съм, слагам ръка на сърцето си и с глас на малко момиченце изричам: не искам да бъда като майка си, ще бъда като дядо — силна, независима, здрава и могъща, няма да допусна никой да ме командва, нито пък ще бъда длъжна някому за нещо; желая да бъда като дядо и да закрилям мама.

Струва ми се, че Тата често съжаляваше, че не съм се родила момче, защото тогава би ме научил да играя на пелота[2], да майсторя с инструментите му и да ходя на лов; би ме водил със себе си на дългите пътешествия, които предприемаше всяка година до Патагония по време на стриженето на овцете. В онези времена на юг се пътуваше с влак или кола по криволичещи селски пътища, които често се превръщаха в локви кал, където колелата буксуваха и трябваше да се доведат чифт волове, за да изтеглят автомобила. Прекосяваха се езера в ладии, теглени с въжета, а планините се преминаваха на муле — това бяха мъчителни експедиции. Дядо ми спеше под открито небе, увит в дебело кастилско одеяло, къпеше се в бушуващите води на реки, захранвани от разтопения по върховете сняг, и ядеше нахут и сардини от консерва, докато най-сетне стигаше до аржентинската граница, където го очакваха група груби мъже с камионетка и с печащо се на бавен огън агне. Мълком се настаняваха край огъня, не бяха общителни, живееха сред необятна природа, в която човек нямаше къде да се приюти, а вятърът отвяваше думите без следа. С гаучовските си ножове режеха големи късове месо и ги изяждаха, вперили очи в жаравата, без да се гледат. Понякога някой запяваше тъжни песни под акомпанимента на китара, докато другите си подаваха от ръка на ръка запареното мате — ароматична напитка от зелена и горчива трева, която по тези места се пие като чай. Пазя незаличими спомени от единственото пътешествие на юг, което направих с дядо, въпреки че докато пътувахме с кола едва не умрях от повръщане, сетне мулето ме хвърли няколко пъти от гърба си, а после, като видях как стрижат овцете, загубих дар слово и не промълвих дума, докато отново не се върнахме в цивилизацията. Подстригвачите, на които се плащаше за подстригано добиче, бяха в състояние да обръснат овца за по-малко от минута, ала въпреки сръчността си, откъсваха и парчета кожа и бях свидетел как няколко злочести агнета бяха буквално разпорени, после вътрешностите бяха напъхани безразборно в корема им, накрая ги зашиха с губерка за дюшеци и ги пуснаха при останалото стадо, за да може, ако оцелеят, да продължат да дават вълна.

От това пътуване у мен трайно остана любовта към висините и връзката ми с дърветата. Неколкократно съм посещавала отново чилийския юг и всеки път чувствам онова необяснимо вълнение пред гледката; прекосяването на Андите е запечатано в душата ми като момент на просветление в моето съществуване. Сега и в други мигове на отчаяние, когато се мъча да си спомня молитви и не намирам думи, нито ритуали, единственото утешително видение, към което прибягвам, са онези прозрачни пътеки през студената гора сред гигантски папрати и стволове, издигащи се в небесата; стръмните планински проходи и заострения профил на заснежените вулкани, оглеждащи се в изумрудените води на езерата. Да бъдеш в Бог, сигурно е като да бъдеш сред тази необикновена природа. От паметта ми са се заличили образите на дядо, водача и мулетата, аз съм сама и пристъпвам в тържествената тишина на този храм от скали и растителност. Вдъхвам чистия, леден и напоен с влага въздух на дъжда, краката ми потъват в килим от кал и изгнили листа, мирисът на земя ме пронизва до костите като шпага. Усещам как вървя и вървя с лека стъпка по забулени в мъгла клисури, но като че ли не помръдвам в това непознато място, заобиколена от вековни дървета, паднали дънери, парчета ароматни дървесни кори и корени, протягащи се изпод земята като недъгави растителни ръце. Докосват лицето ми плътни паяжини, истински дантелени покривки, които пресичат пътя ми от край до край и в които като перли блестят капчици роса и комари с фосфоресциращи криле. Тук и там припламват в червено и бяло копиуе[3] и други цветя, които растат по тези места заплетени в дърветата като лъскави мъниста. Усеща се дъхът на божества — пулсиращо и вездесъщо присъствие в тези величави владения на бездни и високи стени от черни скали, издялани от снега с чувственото съвършенство на мрамор. Вода и отново вода. Плъзга се като тънички кристални змии по каменните цепнатини и потайната утроба на хълмовете, събира се в малки поточета, в шумни водопади. Ненадейно ме стряска викът на птица наблизо или ударът на камък, изтъркалял се отвисоко, но мигом абсолютният покой на тази необятна шир се възцарява наново и аз осъзнавам, че плача от щастие. Това пътуване, пълно с препятствия, със скрити опасности, с желана самота и неописуема хубост е като пътешествието на собствения ми живот. За мен този спомен е свят, този спомен е също моето отечество — когато казвам Чили, се сещам за всичко това. През целия си живот съм търсила пак и пак вълнението, което пораждат в мен горите и което е по-силно и по-съвършено от най-съвършения оргазъм и най-продължителните аплодисменти…

Всяка година, започнеше ли сезонът по свободна борба, дядо ме водеше в театър „Кауполикан“. Издокарваха ме в неделни дрехи с черни лачени обувки и бели ръкавици, които контрастираха с грубоватия вид на публиката. Пременена така и хваната здраво за ръката на стария мърморко, си проправях път през врявата на многобройните зрители. Сядахме неизменно на първия ред, за да видим кръвта, както казваше дядо, кръвожадно предвкусвайки зрелището. Веднъж един от гладиаторите се приземи върху нас — дива канара от запотена плът, която ни затисна като хлебарки. Дядо ми толкова се беше готвил за този миг, че когато той най-сетне настъпи, вместо здравата да натупа пришълеца с бастуна, както толкова пъти се беше заканвал, сърдечно му стисна ръката за поздрав, а мъжът, не по-малко объркан, отвърна със срамежлива усмивка. Това бе едно от големите вълнения на моето детство: Тата слезе от варварския Олимп, където до този момент бе седял на единствения трон, и бе сведен до човешки измерения; струва ми се, че от този ден започнах да се бунтувам. Фаворитът беше Ангела — як мъжкар с буйна руса коса, увит в син плащ на сребристи звезди, с бели ботуши и смешни гащета, които едва покриваха срамотиите му. Всяка събота залагаше великолепната си руса коса срещу страховития Курамото — индианец мапуче, който се представяше за японец и се обличаше в кимоно и дървени обувки. Сплитаха тела в зрелищна борба, хапеха се, извиваха вратовете си, ритаха се по гениталиите, бъркаха си с пръсти в очите, докато дядо ми, вдигнал каскет в едната ръка и размахал бастун в другата, крещеше: „Убий го! Убий го!“, без да вика определено за някого, тъй като му беше все едно кой кого щеше да смаже. При две трети от битките Курамото побеждаваше Ангела и тогава арбитърът изваждаше едни святкащи ножици и сред притихналата в страхопочитание публика предрешеният японски борец започваше да стриже къдрите на съперника си. Чудото, по силата на което на Ангела само след седмица му поникваше коса до раменете, представляваше неопровержимо доказателство за неговата божественост. Ала най-хубавото в този спектакъл беше Мумията, която в продължение на години ми вдъхваше ужас нощем. Светлините в залата угасваха, зазвучаваше погребален марш, изпълнен на изподраскана плоча, и се появяваха двама египтяни, които пристъпваха в профил със запалени факли, следвани от още четирима, понесли на ръце ярко изрисуван саркофаг. Шествието полагаше сандъка върху ринга и се отдръпваше няколко крачки назад, като броеше на някакъв мъртъв език. С вледенено сърце виждахме как капакът на ковчега се повдигаше и от него излизаше човекоподобно създание, увито в бинтове, но в цветущо здраве, ако се съди по ръмженето и по енергичното тупане по гърдите. Не притежаваше гъвкавостта на останалите борци и се задоволяваше да раздава наляво и надясно впечатляващи ритници и убийствени крошета с вдървените си ръце, забивайки противника във въжетата и сплесквайки съдията. Веднъж стовари юмрук в главата на Тарзан и така най-сетне дядо успя да се похвали с няколко капки кръв по ризата си у дома. „Това не е кръв, нито нещо подобно, а доматено пюре“, мърмореше Маргара, докато накисваше ризата в белина. Тези персонажи оставиха блед спомен в съзнанието ми и четирийсет години по-късно се опитах да ги възкреся в един разказ, ала единственият, врязал се незаличимо в паметта ми, беше Вдовеца. Той беше беден мъж, достигнал четирийсетте години от своето злочесто съществуване, и пълно противоречие на герой; изкачваше се на ринга в старомоден бански костюм, от онези, които господата са носели в началото на века — от черна материя, до коленете, с платка отпред на гърдите и с тиранти. Освен това носеше шапка за плуване, която му придаваше още по-отчаян и патетичен вид. Посрещаше го буря от подсвирквания, обидни подмятания, заплахи и запратени насреща му предмети, ала с помощта на гонга и свирката си, съдията в крайна сметка съумяваше да укроти този зверилник. Вдовеца обясняваше с гласец на нотариус, че това е последното му участие, защото страдал от болки в гърба и бил извънредно потиснат след смъртта на съпругата си, истинска светица, лека й пръст. Добрата жена се въздигнала на небето и го оставила да се грижи сам за две невръстни рожби. Когато рингът се превърнеше в истинско бойно поле, две посърнали дечица се покатерваха, промушваха се под въжетата и се вкопчваха в коленете на Вдовеца, умолявайки го да се оттегли, за да не умре пребит. Внезапно мълчание се възцаряваше сред множеството и докато аз шепнешком рецитирах любимото си стихотворение:

Две крехки сирачета към пантеона вървят

хванати за ръка в обща скръб

на гроб бащин те коленичат

и молитва жаловна към Бога изричат.

Тата, пребледнял, ме буташе с лакът: „Мълчи“. Със задавен от ридание глас Вдовеца обясняваше, че трябва да си изкарва прехраната и затова застава срещу Тексаския убиец. В огромния салон можеше да се чуе дори подскачането на бълха; в миг жаждата за млатене и кръв у освирепялата тълпа се превръщаше в сълзливо състрадание и милостив дъжд от монети и банкноти се изсипваше на ринга. Сирачетата прибираха светкавично плячката и хукваха яко дим, докато шкембестото тяло на Тексаския убиец, който непонятно защо се обличаше като римски гребец на галера, си проправяше път, разсичайки въздуха с камшик. Естествено, Вдовеца всеки път биваше буквално смлян, ала победителят трябваше да се оттегли, охраняван от карабинери, за да не го направи публиката на кайма, а в това време претрепаният Вдовец и дечицата му излизаха, понесени от великодушни ръце, които освен това ги отрупваха с лакомства, пари и благословии.

— Горкият човечец, лоша работа е да останеш вдовец — заключаваше дядо ми, дълбоко развълнуван.

В края на шейсетте години, когато работех като журналистка, ми се случи да пиша репортаж за „Тупалника“, както дядо наричаше този необикновен спорт. На двайсет и осем години аз още вярвах в обективността на журналистиката и реших, че нямам друг избор, освен да говоря за мизерния живот на бедните борци, разобличавайки кръвта от доматено пюре, стъклените очи, които се блещеха от извитите като куки пръсти на Курамото, докато неговият победен и „сляп“ противник си тръгваше с крясъци, препъвайки се, закрил очи с обагрени в червено ръце, и за проядената от молци перука на Ангела, вече толкова остарял, че с положителност бе послужил за вдъхновение на най-хубавия разказ на Гарсия Маркес „Един много стар господин с огромни криле“. Дядо ми прочете репортажа със стиснати зъби и цяла седмица възмутено не ми проговори.

През детството си прекарвах всяко лято на плажа, където семейството имаше голяма, стара къща на морето. Отивахме там през декември преди Коледа и се връщахме в края на февруари, загорели от слънцето и преситени от плодове и риба. Пътуването, което днес трае един час по магистралата, тогава представляваше истинска одисея, която отнемаше цял ден. Подготовката започваше седмица по-рано, пълнеха се сандъци с храна, чаршафи и кърпи, торби с дрехи, слагаше се кафезът с папагала — безсрамна птица, способна с едно клъвване да изтръгне пръста на този, който дръзнеше да я докосне, и, разбира се — Пелвина Лопес-Пун. В къщата в града оставаха само готвачката и котките — диви животни, които се хранеха с плъхове и гълъби. Дядо ми имаше английска кола, черна на цвят и тежка като танк, с багажник на покрива, където прикрепяхме планината от вързопи. В отворен кашон пътуваше Пелвина заедно с кошниците храна за из път, които тя не закачаше, защото видеше ли куфарите, потъваше в дълбока кучешка меланхолия. Маргара носеше съдове, кърпи, амоняк и шишенце с отвара от лайка — противно сладникаво питие домашна направа, на което се приписваше неопределено свойство да успокоява стомаха, ала нито една от предпазните мерки не успяваше да предотврати прилошаването. Майка ми, трите деца и кучето започвахме да страдаме още преди да излезем от Сантяго, стенехме в агония, щом се влеехме в шосето, а когато стигахме до участъка със завоите в планините, потъвахме в мрачна бездна. Тата, който често трябваше да спира, за да подишаме чист въздух полуприпаднали и да се поразтъпчем, караше таратайката и проклинаше хрумването да ни води на летуване. Спираше също и при земите на стопаните край пътя и купуваше козе сирене, пъпеши и буркани с мед. Веднъж купи жива пуйка за угояване от една селянка с огромен корем, която всеки момент чакаше да роди, а дядо ми, с обичайното си кавалерско чувство, й предложи да улови птицата. Въпреки че ни се гадеше, доста се позабавлявахме пред незабравимия спектакъл на куция старец, затичан в шумна гонитба. Накрая успя да хване пуйката за врата с дръжката на бастуна си и се хвърли отгоре й сред неописуема вихрушка от прах и пера. Видяхме го да се връща в колата, покрит с пуешки курешки и с трофея, със здраво завързани крака, под мишница. Никой не подозираше, че за няколко минути кучето щеше да се отърси от неразположението и да отхапе главата на пуйката, преди да е пристигнала на местоназначението си. По никакъв начин не успяхме да измием петната от кръв, които останаха запечатани върху автомобила като вечно възпоменание за онези изпълнени с премеждия пътувания.

Лете този курорт представляваше свят от жени и деца. Плая гранде[4] беше рай, докато там не се настани петролната рафинерия, не похаби завинаги прозрачното море и не прогони сирените, които повече никой не чу по тези брегове. В десет сутрин започваха да пристигат прислужничките в униформи, повели децата. Сядаха на неизменното си място и започваха да плетат, като с крайчеца на окото следяха малките деца. В средата на плажа, под шатри и чадъри, се настаняваха най-старите семейства, обитателите на големите къщи; вляво от тях сядаха новобогаташите, туристите и средната класа, които наемаха къщите по хълмята; в най-отдалечения край отдясно беше мястото на скромните посетители, които пристигаха за един ден от столицата в раздрънкани микробуси. По бански костюм всички изглеждат общо взето еднакво, но въпреки това всеки мигновено отгатваше своето място. В Чили високопоставените класи имат обикновено европейски вид, но слизайки надолу по обществената и икономическа стълбица, индианските черти стават все по-подчертани. Класовото съзнание е толкова силно, че нито веднъж не видях някой да прекрачи границите на отреденото му място. По обяд идваха майките с големи сламени шапки и сок от моркови, който в онези времена се използваше за получаване на бърз загар. Около два часа, когато слънцето беше в зенита си, всички си тръгваха за обяд и за следобедната сиеста и едва тогава се появяваха младите с отегчен вид — знойни момичета и неустрашими момчета, които лягаха на пясъка да пушат и се търкаха дълго един в друг, докато възбудата не ги принудеше да идат да потърсят облекчение в морето. В петък привечер пристигаха съпрузите от столицата и в събота и неделя плажът се преобразяваше. Майките изпращаха децата на разходка с детегледачките и сядаха на групички, пременени с най-хубавите си бански костюми и шапки, и се състезаваха, за да завоюват вниманието на чуждите мъже — безполезен стремеж, защото последните дори не ги поглеждаха, заети да бистрят политиката, която беше единствена тема за разговор в Чили, и брояха минутите до прибирането вкъщи, за да се наядат и напият като казаци. Майка ми, седнала като императрица в самия център на плажа, се печеше сутрин, а следобед отиваше в казиното, където беше открила някаква комбинация, която й позволяваше да печели, колкото да покрива разходите си. За да попречи на вълните на измамното море да ни завлекат и удавят, Маргара ни надяваше въжета, които завързваше за кръста си, докато плетеше безконечни жилетки за зимата; усетеше ли подръпване, мигновено повдигаше за кратко поглед, за да види кой от нас е в опасност, и като подръпваше въжето, го издърпваше на сушата. Всеки ден трябваше да понасяме това унижение, но щом се цамбурнехме във водата, мигом забравяхме подигравките на другите хлапета. Къпехме се до посиняване, събирахме черупки и раковини, ядяхме сладки с пясък и полуразтопен лимонов сладолед, продаван от един глухоням в количка с лед и сол. На свечеряване излизахме, хванати за ръка с мама, да съзерцаваме слънчевия залез от скалите. Изчаквахме появата на последния зеленикав лъч, който просветваше като пламъче точно в мига, когато слънцето се скриваше зад хоризонта, за да формулираме желание, което да се сбъдне. Аз винаги пожелавах мама да не си намери съпруг, но предполагам, че тя се молеше за обратното. Говореше ми за Рамон, когото аз, по описанията й, си представях като вълшебен принц, чиято главна добродетел бе, че е много далеч. Тата ни оставяше в курорта в началото на лятото и почти веднага се връщаше в Сантяго — това беше единственото време, през което се радваше на известно спокойствие, обичаше празната си къща, с удоволствие играеше голф и бриска[5] в Клуба на единството. Ако понякога в края на седмицата се отбиваше при нас, то не беше, за да се присъедини към ваканционната отмора, а за да изпробва сили, плувайки с часове в леденото море с високи вълни, да излезе за риба и да пооправи безбройните поражения, които търпеше къщата, атакувана от влагата. Водеше ни обикновено в близък обор за прясно мляко, което ни подаваха направо от кравата в тъмна и вмирисана барака, където селянин с набити с мръсотия нокти доеше течността направо в тенекиени чаши. Изпивахме гъстото, димящо мляко с мухи, плаващи по пенливата повърхност. Дядо ми, който не вярваше в хигиената и беше привърженик на имунизирането на децата посредством тесен контакт с източниците на инфекция, с оглушителен смях приветстваше поглъщането на живите мухи заедно с течността.

Обитателите на селото посрещаха нашествието на летовници със смес от неприязън и ентусиазъм. Това бяха скромни хорица, в по-голямата си част рибари и дребни търговци или пък собственици на малки парчета земя край реката, където отглеждаха малко домати и салата. Хвалеха се, че тук никога не се случваше нищо лошо, че селото е спокойно, ала една зимна сутрин намерихме един известен художник, разпънат на кръст на мачтата на една платноходка. Дочух приказките за инцидента, изречени шепнешком — не бяха подходящи за детски уши — но години по-късно уточних някои подробности. Цялото село се зае да заличи следите, да замъгли уликите и да погребе доказателствата, а и полицията не прояви особено старание за изясняване на зловещото престъпление, понеже на всички бе известно кой бе приковал тялото за двата кола. Художникът живееше целогодишно в къщата си на брега, отдаден на рисуване, на слушане на колекцията си от плочи с класическа музика и на разходки със своята хрътка — чистокръвна афганка, която беше толкова слаба и жилава, че хората я вземаха за кръстоска между куче и орел. Най-снажните рибари позираха за картините и скоро се превръщаха в другари на художника в шумните веселби. Нощем ехото от музиката достигаше до най-отдалечените селски къщи и понякога младите мъже не стъпваха у дома, нито се вясваха на работа с дни. Майки и годеници напразно се опитваха да си върнат синовете и мъжете, докато накрая не изгубиха търпение и не взеха тайно да кроят заговор. Представям си ги как си шушукат, докато кърпят мрежите, как си намигат насред глъчката на пазара и как си предават паролата за нощния сбор на вещици. Въпросната нощ се плъзнали като сенки по плажа, стигнали до голямата къща, влезли безшумно, без да обезпокоят мъжете си, които спели кьоркютук пияни, и осъществили това, за което били отишли, без чуковете да трепнат в ръцете им. Казват, че и стройната афганска хрътка споделила съдбата на господаря си. Случвало ми се е да посещавам бедните хижи на рибарите, потънали в миризма на жарава от въглени и рибарски сакове, и всеки път ме обземаше същото безпокойство, както когато влизах в стаята на прислугата. В къщата на дядо ми, дълга като влак, мукавените стени бяха толкова тънки, че нощем сънищата се смесваха, тръбите и металните предмети бързо биваха поразени от ръжда, соленият въздух разяждаше материалите като зловеща проказа. Веднъж годишно всичко трябваше да се боядисва и да се разпарят дюшеците, за да бъде изпрана и изсушена на слънце вълната, която загниваше от влагата. Къщата бе построена в съседство с хълм, който дядо ми наредил да отрежат като торта, без да помисли за ерозията; от него бликаше непрестанна струя вода, която подхранваше гигантски храсти от розови и сини вечно цъфтящи хортензии. На върха на хълма, докъдето се стигаше по безкрайна стълба, живееше семейство рибари. Един от синовете — мъж с ръце, покрити с мазоли от трудния занаят да откопчва морски черупчести от скалите, ме отведе веднъж в гората. Бях на осем години. Беше на Коледа.

Да се върнем към Рамон, единственият ухажор на майка ми, който ни интересува, защото на другите тя не обръщаше особено внимание и те преминаваха, без да оставят следа. Беше се разделил с жена си, тя се бе върнала в Сантяго с децата, а той работеше в посолството в Боливия и спестяваше и последната пара, за да получи анулиране на брака — обичайна процедура в Чили, където поради липса на закон за развода, се прибягва до хитрости, измама, фалшиви свидетели и клетвонарушения. Годините отлагана любов промениха личността му, той се отърси от чувството за вина, внушено от деспотичния му баща, и се освободи от религията, която го сковаваше като усмирителна риза. Посредством страстни писма и няколко телефонни обаждания бе успял да съкруши могъщи съперници като един зъболекар, който в свободните си часове се занимаваше с фокусничество и можеше да извади жив заек от тенджера с вряща мазнина; краля на тенджерите под налягане, който внедри това изобретение в страната и завинаги прогони пестеливостта в креолската кухня; и неколцина други обожатели, които биха могли да се превърнат в наш пастрок, между които моя любимец Бенхамин Виел — висок и строен като копие, със заразителен смях и чест гост в дома на дядо ми по онова време. Майка ми уверява, че единствената любов в живота й е Рамон, и понеже и двамата са още живи, не смятам да я опровергавам. Бяха минали няколко години от завръщането ни от Лима, когато те двамата скроиха бягство в чилийския север. За мама рисковете от подобна тайна среща бяха огромни — ставаше дума за окончателна стъпка в забранена посока, за отказ от предпазливия живот на банкова служителка и от добродетелите на вярна вдовица, живееща при баща си, ала поривът на отлаганото желание и силата на младостта победиха скрупулите й. Приготовленията за авантюрата отнеха няколко месеца и единственият съучастник бе вуйчо Пабло, който не пожела да се запознае със самоличността на любовника, нито с каквито и да било подробности за него, но купи на сестра си най-прекрасния тоалет за пътуване и пъхна пачка банкноти в джоба й — ако случайно се разкаеше насред път и пожелаеше да се върне, а сетне я закара мълчаливо до летището. Тя тръгна дръзко, без да даде обяснения на дядо, защото предположи, че той никога няма да разбере съкрушителните доводи на любовта. Седмица по-късно се завърна преобразена от удовлетворената страст, но щом слезе от самолета, видя Тата, облечен в черно и сериозен като на погребение, да пристъпва към нея с разтворени ръце — притисна я до гърдите си, прощавайки й мълком. Предполагам, че през онези мимолетни дни Рамон бе преизпълнил пламенните обещания от писмата си: вероятно това обяснява решителността на майка ми още години да чака и се надява, че той ще се освободи от брачната обвързаност. Въпросната среща и последиците й взеха да избледняват с времето. Дядо, който не вярваше в любовта от разстояние, дума не отваряше по въпроса и понеже мама също не го правеше, започна да мисли, че безмилостният ход на времето е потушил страстта, та затова бе ужасно изненадан, когато научи за внезапното пристигане на обожателя в Сантяго. А аз, в мига, в който разбрах, че прекрасният принц не е приказка, а мъж от плът и кръв, изпитах паника — мисълта, че, заслепена от него, мама ще ни изостави, ме караше да се гърча от страх. Рамон, узнал, че тайнствен претендент с по-големи шансове от него се появява на хоризонта — иска ми се да вярвам, че е бил Бенхамин Виел, ала не разполагам с доказателства, — незабавно зарязал поста си в Ла Пас и се натоварил на първия самолет за Чили. Докато беше в чужбина, раздялата със съпругата му не биеше толкова на очи, но когато се върна в Сантяго и не се прибра под семейната стряха, настъпи взрив — мобилизираха се роднини, приятели и познати в упорита кампания, насочена да го върне в законното семейно огнище. Един ден вървяхме с братята ми, хванати за ръка с Маргара, по улицата и някаква много богата госпожа ни изкрещя „копелета“ с пълно гърло. Предвид неотстъпчивостта на вироглавия съпруг, чичото епископ дойде при дядо ми и го помоли да се намеси. Пламнал от християнски гняв и обвит в ореол от святост — от петнайсет години не се беше къпал — осведоми дядо ми за грехопадението на дъщеря му, истинска Вирсавия[6], изпратена от Нечестивия, за да погубва смъртните. Дядо ми не беше човек, способен да понесе подобна реторика по адрес на член от семейството, нито можеше да бъде сплашен от свещеник, колкото и последният да се славеше като истински светец, но все пак осъзна, че трябваше да пресече скандала, преди да е станало късно. Уреди среща с Рамон в кабинета си, за да изтръгне проблема от корен, ала се сблъска с воля, непоклатима като неговата собствена.

— Ние се обичаме — обясни Рамон с уважение, но твърдо и в множествено число, въпреки че последните писма навявали съмнения относно споделеността на неговата любов. — Позволете ми да ви докажа, че съм човек на честта и че мога да направя дъщеря ви щастлива.

Дядо ми не отделил поглед от него, опитвайки се да отгатне и най-тайните му намерения, и вероятно му харесало това, което видял.

— Добре тогава — отсякъл накрая. — Щом е така, идвате да живеете в моя дом, защото не искам дъщеря ми да ходи разпасана неизвестно къде. Предупреждавам ви много да се грижите за нея. При първата грубост ще си имате работа с мен, ясно ли е?

— Напълно — отвърнал новоизлюпеният годеник леко разтреперан, но без да свежда поглед.

Това било началото на едно безусловно приятелство, продължило повече от трийсет години, между този невероятен свекър и неговия незаконен зет. Наскоро след това у дома пристигна камион и стовари насред двора огромен сандък, от който се изсипаха безброй вързопи и вързопчета. Когато за пръв път видях чичо Рамон, реших, че майка ми е скроила някаква шега. Това ли беше принцът, по когото толкова бе въздишала? Не бях виждала по-грозен тип от него. Дотогава братята ми и аз бяхме спали в нейната стая, но в онази нощ преместиха леглото ми в стаята за гладене, насред множество шкафове с дяволски огледала, а Панчо и Хуан бяха настанени в друга стая с Маргара. Не осъзнах, че нещо фундаментално се е променило в семейния ред, въпреки че когато леля ни кармелитката идваше на гости, чичо Рамон моментално изчезваше през един прозорец. Истината ми се разкри след известно време, когато се върнах от училище в необичаен час, нахълтах в спалнята на мама, без да почукам както обикновено, и я заварих, потънала в следобеден сън до този непознат, когото трябваше да наричаме чичо Рамон. Червеят на ревността не престана да ме гложди още десет години, когато най-сетне успях да го приема. Той пое грижите за нас така, както беше обещал в онзи паметен ден в Лима, възпита ни с твърда ръка и спокойствие, постави ни ограничения и ни даде ясни послания без сантиментални показности; нито веднъж не отстъпи — изтърпя цялата ми враждебност, без да се опита да купи уважението ми, нито да се отмести на педя от своите позиции и накрая ме спечели изцяло. Той е единственият баща, когото съм имала, а днес ми се струва направо красив.

Животът на майка ми е роман, който тя ми е забранила да пиша; нямам право да разкривам скритото и потайното в него петдесет години след нейната смърт, но дотогава рибите сигурно отдавна ще са ме изяли, ако потомците ми изпълнят моята воля и разпръснат пепелта ми в морето. При все че рядко постигаме съгласие, тя е най-продължителната любов в живота ми, започнала в деня на зачеването ми и неугаснала вече половин век; освен това тя е единствената, от която получавам наистина безусловна любов — нито децата, нито любовниците обичат по този начин. Сега е тук с мен в Мадрид. Косата й е посребрена и има седемдесетгодишни бръчки, но зелените й очи още блестят с предишната страст, въпреки горчивината през тези месеци, от която всичко помръква. Заемаме две хотелски стаи на няколко преки от болницата; имаме котлон и хладилник. Храним се с гъст, течен шоколад и чурос[7], купени по пътя, а понякога със силна супа от леща с наденици, способна да вдигне на крака покойния Лазар, която сами приготвяме на котлона. Събуждаме се сутрин още по тъмно и докато тя се разсънва, аз се обличам и приготвям кафе. Излизам първа и вървя из улици, осеяни с островчета мръсен сняг и лед, а няколко часа по-късно тя се присъединява към мен в болницата. Денят ни минава в коридора на изгубените следи, до вратата на интензивното отделение, сами, докато падне здрач; после Ернесто пристига след работа и започват да прииждат на посещение приятели и монахини. Според правилника можем да прекрачваме зловещата врата само два пъти на ден, облечени в зелени престилки, обути в найлонови калцуни, и да броим двайсет и една дълги крачки със сърце, заседнало в гърлото, докато стигнем до твоята стая, Паула. Леглото ти е първото вляво — общо дванайсет са в цялата стая — някои са празни, други — заети от сърдечноболни, от наскоро оперирани, от жертви на катастрофи, наркотици или опит за самоубийство, които прекарват тук няколко дни и сетне изчезват, като някои се връщат към живота, а други ги отнасят, покрити с чаршаф. В съседното до теб легло лежи дон Мануел, който бавно умира. Понякога се надига, за да те погледне със замъглени от болка очи: „Ама колко е красива дъщеря ви“, ми казва. Обикновено ме пита какво ти се е случило, но е потънал в злочестието на своята болест и едва свършвам да му обяснявам, той вече е забравил. Вчера му разказах приказка и за пръв път ме изслуша с внимание. Имало едно време една принцеса; когато я кръщавали, добрите феи я отрупали с дарове, ала зъл магьосник поставил бомба със закъснител в тялото й, преди майка й да успее да му попречи. Докато девойката навърши двайсет и осем щастливи години, всички били забравили за проклятието, ала часовникът броял неумолимо минутите и в един зловещ ден бомбата безшумно избухнала. Ензимите загубили пътя си в лабиринта от вени и девойката потънала в сън, дълбок като смъртта. „Дано Бог закриля вашата принцеса“, въздъхна дон Мануел.

На теб разказвам други приказки, дъще.

Детството ми беше време на стаени страхове: страх от Маргара, която ме мразеше, от възможността да се появи баща ни и да поиска да отидем да живеем при него, от притеснение да не би мама да умре или да се омъжи, от дявола, от грубите игри, от нещата, които мъжете могат да сторят на момиченцата. „Да не си посмяла да се качиш в колата на непознат; не спирай, ако някой те заговори на улицата; не давай да те докосват; не се приближавай до цигани.“ Винаги съм се чувствала различна, откак се помня, съм била изолирана; не принадлежах действително към семейство, нито към собствена среда, нито към някаква група. Предполагам, че това чувство за самота поражда въпросите, които тласкат човек да пише — в търсенето на отговори се раждат книгите. Утехата в моменти на паника идваше от бдящия дух на Меме, която излизаше от гънките на завесите и идваше при мен. Мазето представляваше черният търбух на къщата — заключено и забранено място, където се вмъквах през едно вентилационно прозорче. Чувствах се добре в тази пещера, ухаеща на влага, където си играех, преборвайки мрака със свещи или със същото фенерче, което използвах нощем, за да чета под завивката. Прекарвах часове в тихи игри, тайни четива и в онези сложни церемонии, които измислят самотните деца. Бях складирала внушителни запаси от свещи, които крадях от кухнята, и имах кутия с парчета хляб и бисквити, за да храня мишките. Никой не подозираше за моите екскурзии вдън земя, прислужничките отдаваха шумовете и светлините на призрака на баба ми и не ходеха там. Мазето се състоеше от две големи стаи с нисък таван и под от трамбована пръст, в които се виждаше открит скелетът на къщата, вътрешностите от тръби, перуката от електрически кабели; там имаше струпани счупени мебели, изтърбушени дюшеци, стари и тежки куфари за морски плавания, които вече никой не помнеше. В метален сандък, белязан с инициалите на баща ми, открих колекция от книги — приказно наследство, което внесе светлина в детските ми години: Съкровището на младостта: Салгари, Шоу, Верн, Твен, Уайлд, Лондон и други. Предположих, че са забранени, понеже бяха принадлежали на този Т. В., чието име не биваше да се произнася, затова не се осмелих да ги изнеса на светло и на пламъка на свещта ги изгълтах така, както години по-късно прочетох тайно „Хиляда и една нощ“, тоест с настървението, което предизвикват забранените неща, въпреки че всъщност в тази къща нямаше забранени книги, тъй като никой нямаше време да бди над децата и още по-малко над това, което четяха. На девет години потънах в пълните съчинения на Шекспир — първият ми подарък от чичо Рамон, прекрасно издание, което препрочетох многократно, без да се вглеждам в литературните му качества, а единствено заради насладата от интригата и трагедията, или поради същата причина, поради която преди бях слушала радио романи, а сега пиша книги. Изживявах всяко произведение, като че ли беше собственият ми живот; превъплъщавах се във всеки един от героите, особено в лошите, които са много по-привлекателни от добродетелните. Въображението ми неизменно се отприщваше при зверствата. Ако четях за червенокожи, дето режели скалповете на враговете, решавах, че жертвите продължават да живеят и да воюват, нахлузили прилепнали шапки от бизонска кожа, за да придържат мозъка, който се подаваше през цепнатините на одрания череп; оттук до убедеността, че и мислите им изтичат навън, липсваше една крачка. Рисувах персонажите върху картон, изрязвах ги и ги държах с помощта на пръчици — това бяха моите първи опити в театъра. Разказвах приказки на братята си, които ме слушаха със зяпнали уста — страховити истории, изпълващи дните им с ужас, а нощите им с кошмари, както по-късно правех с децата си и с някои мъже в интимността на леглото, където един добре разказан сюжет може да подейства като силен афродизиак.

Чичо Рамон оказа чувствително въздействие върху много черти от характера ми, при все че в някои отношения ми трябваха четирийсет години, за да свържа неговите поучения с моите постъпки. Имаше раздрънкан „Форд“ който делеше със свой приятел — използваше го в понеделник, сряда, петък и понякога в неделя, а другарят му — през останалото време. В една неделя, когато колата беше наша, ни заведе с мама и братята ми в Оупън Дор — чифлик край Сантяго, където затваряха безобидни душевноболни хора. Познаваше добре околността, защото като дете беше прекарвал там ваканциите си при роднини, които се грижели за земеделското стопанство на санаториума. Влязохме, лашкани по един селски път, обточен от двете страни с големи ориенталски бананови дървета, които образуваха зелен свод над главите ни. От едната страна се простираха заградените пасища за конете, а от другата — сградите, заобиколени от овощна градина, където се разхождаха неколцина миролюбиви луди, облечени в избелели дрехи, които веднага се завтекоха да ни посрещнат, взеха да тичат до колата, да надничат и подават ръце през прозорчетата за добре дошли. Свихме се изплашени на седалката, а чичо Рамон захвана да ги поздравява по име — някои бяха тук от много години и през младостта си лятно време той бе играл с тях. Договори се с управителя на стопанството срещу разумна цена да ни пусне в градината.

— Слизайте, деца — лудите са добри хора — ни подкани. — Можете да се катерите по дърветата, да ядете всичко, което ви се иска, и да напълните този чувал. Ние сме несметно богати.

Не знам как го постигна, но болните от санаториума взеха да ни помагат. Скоро престанахме да се страхуваме от тях и се озовахме всички по дърветата, захапали праскови, облени в сок, късайки ги с шепи направо от клоните и пълнейки чувала. Захапвахме и ако някоя не ни се стореше достатъчно сладка, я захвърляхме и изваждахме друга; замеряхме се с най-зрелите, които се разпльоскваха отгоре ни в истинска оргия от плодове и смях. Ядохме до насита и след като се разделихме с целувки с лудите, поехме обратно към къщи в стария „Форд“ с големия, препълнен чувал, от който продължихме лакомо да лапаме, докато стомасите ни не се разбунтуваха. В този ден за пръв път осъзнах, че животът може да бъде щедър. Никога не бих могла да стигна до подобно прозрение с дядо ми или с който и да е друг член от семейството, където оскъдицата се смяташе за благословия, а скъперничеството — за добродетел. От време на време дядо се появяваше с поднос със сладкиши, винаги точната бройка, по един за всекиго, без да липсва нито един, но и нито един в повече; парите бяха свещени и нас, децата, отрано ни учеха колко трудно се печелят. Дядо ми имаше цяло състояние, но узнах това много по-късно. Чичо Рамон беше беден като църковна мишка, ала и това не знаех тогава, защото той се постара да ни научи да се наслаждаваме и на малкото, което притежаваше. В най-трудните моменти на моя живот, когато ми се е струвало, че се затварят всички врати, вкусът на прасковите изпълва устата ми, за да ме утеши с мисълта, че изобилието е на една ръка разстояние от нас, стига да можем да го видим.

Спомените от детството ми са драматични, както, предполагам, на всеки човек, защото безинтересните неща потъват в забрава, ала това може да се дължи и на моята склонност към трагичното. Казват, че географската среда предопределя характера ни. Родена съм в прекрасна страна, но тя често става жертва на природни бедствия — суша лете и наводнения зиме, когато каналите се запушват и бедните умират от пневмония; прииждащи реки при топенето на снеговете в планините и морски вълнения, при които една-единствена вълна е достатъчна да запрати корабите навътре в сушата насред някой площад; пожари и изригващи вулкани; нашествия от сини мухи, охлюви и мравки; апокалиптични земетресения и безкрайна броеница от по-слаби трусове, на които вече всички са престанали да обръщат внимание; и ако към бедността на половината население прибавим изолацията, получаваме изобилен материал за мелодрама.

Пелвина Лопес-Пун — кучката, която настанили в стаята ми още от първия ден на моя живот с намерението да ме имунизират срещу болести и алергии, се оказа чувствено животно, което на всеки шест месеца забременяваше от някое улично куче, въпреки изобретателните предпазни мерки, които измисляше майка ми, като например да й изхлузва гумени гащички. Когато се разгонеше, тя залепваше задника си до желязната ограда на градината, а на улицата цяла глутница псета нетърпеливо чакаха ред, за да я любят през решетките. Понякога, на връщане от училище, заварвах заклещено куче, от другата страна Пелвина виеща и моите вуйчовци, примрели от смях, мъчещи се да ги разделят със силна струя студена вода. По-късно Маргара давеше новородените кутрета по същия начин, както постъпваше с котетата. Едно лято бяхме готови да тръгнем на летуване, ала се наложи да отложим пътуването, защото кучката беше разгонена и беше невъзможно да я отведем в това състояние, на плажа нямаше как да я затворим, а вече беше доказано, че гумените гащички са безсилни пред порива на истинската страст. Тата толкова протестираше, че мама реши да я продаде с обява във вестника: „Изискано женско куче булдог, донесено от чужбина, с мил характер, търси гальовни стопани, способни да го оценят.“ Обясни ни основанията си, ала на нас намеренията й ни се сториха позорни и заключихме, че щом може да търси да се отърве от Пелвина, в състояние е да стори същото с което и да е от децата си. Умолявахме я напразно — в събота се появи една двойка, заинтересована да осинови кучето. Скрити под стълбата, видяхме обнадеждената усмивка на Маргара, когато ги отведе в салона — тази жена мразеше кучето толкова, колкото и мен. Малко след това мама излезе да търси Пелвина, за да я представи на потенциалните купувачи. Преброди къщата от тавана до мазето и най-сетне я намери в банята, където ние, децата, я бяхме затворили, предварително избръсвайки я и боядисвайки участъци от гърба й с живак и хром. С напъване и закани успя да отвори вратата, животното се стрелна надолу по стълбите и с един скок се метна на дивана при клиентите, които при вида на раните, взеха да крещят и се втурнаха към вратата, бързайки да намерят избавление, преди да са пипнали заразата. Три месеца по-късно Маргара трябваше да премахне половин дузина незаконородени кутрета, а ние изгаряхме трескави от чувство за вина. Малко след това Пелвина умря по мистериозен начин и аз подозирам, че Маргара има пръст в цялата работа.

Същата година в колежа разбрах, че бебетата не ги носят щъркелите, а растат като дини в корема на майките, а също и че Дядо Коледа никога не е съществувал, а родителите купуват подаръците. Първото откритие не ми направи особено впечатление, тъй като не възнамерявах още да имам деца, ала второто бе направо опустошително. Разположих се да чакам будна на Бъдни вечер, за да разбера истината, но въпреки усилията ми, сънят ме победи. Измъчвана от съмнения, бях написала писмо капан, искайки невъзможното — друго куче, много приятели и няколко играчки. Като се събудих на сутринта, намерих кутия с темперни бои, четки и хитра бележчица от Дядо Коледа, чийто почерк подозрително много приличаше на този на майка ми, в която обясняваше, че не изпълнил желанието ми, за да ме научи да не съм толкова ненаситна, но в замяна на това предоставял стените в стаята ми, за да нарисувам кучето, приятелите и играчките. Огледах се и установих, че строгите старинни портрети и окаяното на вид Свято Христово сърце са махнати, а на голата стена срещу леглото ми има цветна репродукция от художествен албум. Разочарованието ме накара да онемея за няколко минути, но накрая се съвзех дотолкова, че да разгледам картината, която се оказа творба на Марк Шагал. В началото не видях нищо освен безразборно нахвърляни петна, но скоро върху малката изрезка съзрях удивителен свят от сини булки, понесени във въздуха с краката нагоре, блед музикант, плаващ в седморък свещник, червена коза и други фриволни персонажи. Имаше толкова различни цветове и предмети, че ми трябваше доста време, докато обхвана вълшебния хаос на композицията. В тази картина имаше музика: тиктакане на часовник, стенание на цигулки, врещене на коза, пърхане на криле, неспирен шепот на слова. Имаше също и миризми: аромат на запалена свещ, на горски цветя, на разгонено животно, на женски мазила. Всичко изглеждаше обвито в леката мъгла на щастлив сън, от една страна, атмосферата беше топла като в следобедна сиеста, а от друга, се усещаше свежестта на нощ в полето. Бях прекалено малка, за да анализирам картината, но си спомням изненадата и любопитството — тази картина беше покана за игра. Запитах се очарована как е възможно да се рисува така, без никакво зачитане на нормите на композицията и перспективата, която учителката по изкуство се мъчеше да ни внуши в училище. Ако този Шагал може да прави, каквото му скимне, аз също мога, заключих, и отворих първото бурканче с темперна боя. В продължение на години рисувах свободно и с наслада сложен стенопис, където останаха запечатани желанията, страховете, гневът, въпросите на детството и болката от израстването. На почетно място, насред невъзможна флора и невиждана фауна, нарисувах силуета на момче в гръб, което като че ли съзерцаваше стенописа. Това беше портретът на Марк Шагал, в когото се бях влюбила така, както само децата се влюбват. По времето, когато аз бясно покривах с рисунки стените на стаята ми в Сантяго, обектът на моята любов беше с шейсет години по-възрастен от мен, беше прочут в цял свят, наскоро бе сложил край на продължителното си вдовство, оженвайки се за втори път, и живееше в сърцето на Париж, но разстоянието и времето са крехки условности — аз смятах, че той е момче на моята възраст, и много години по-късно, през април 1985 г., когато Марк Шагал издъхна, навършил 93 години вечна младост, разбрах, че това наистина беше така. Когато си тръгвахме от къщи и аз трябваше да се разделя със стенописа, мама ми даде тетрадка, за да описвам това, което преди рисувах — тетрадка, където да записвам живота. „Вземи, изливай себе си, пишейки“, ми каза. Така и направих и продължавам да го правя сега в тези страници. Какво друго мога да сторя? Имам прекалено много време. Имам цялото бъдеще. Искам да ти го дам, дъще, защото ти си загубила своето.

Тук всички те наричат малката. Сигурно е заради лицето ти на ученичка и дългата коса, която сестрите връзват на плитка. Поискаха позволение на Ернесто да те подстрижат — трудно се поддържа такава коса чиста и сресана, но още не са го сторили, жал им е, защото я смятат за най-красивото нещо в теб, тъй като още не са виждали очите ти отворени. Струва ми се, че донякъде са влюбени в съпруга ти, трогнати са от толкова любов, гледат го надвесен над леглото ти, шепнейки ти нещо, сякаш го чуваш, и биха искали да са обичани така. Ернесто сваля сакото си и с него докосва безжизнените ти ръце — пипни го, Паула, това съм аз, — ти казва — любимото ти сако, не го ли познаваш? Записал е свои тайни послания и ти поставя слушалки, за да чуваш гласа му, когато си сама; носи памук, напоен с одеколона му, и го оставя под възглавницата ти, за да може да вдъхваш миризмата му. Нас, жените от нашия род, любовта ни връхлита като буря, така е било с майка ми и чичо Рамон, с теб и Ернесто, с мен и Уили и предполагам, че това ще продължи и с внучките и правнучките, които ще се родят. На една Нова година, когато вече живеех с Уили в Калифорния, ти се обадих по телефона, за да те прегърна от разстояние, за да обобщя старата година и да те попитам какво си си пожелала за 1988, която започваше. „Искам другар, любов като твоята“, ми отговори ти без колебание. Само четирийсет и осем часа след това ми се обади, силно развълнувана.

— Открих го, мамо! Снощи на едно събиране се запознах с мъжа, който ще стане мой съпруг! — и трескаво ми разказа, че от първия миг било като пламтяща клада — погледнали сте се, разпознали сте се и сте усетили без капка съмнение, че сте родени един за друг.

— Не се превземай, Паула. Как можеш да си толкова сигурна?

— Ами доповръща ми се и трябваше да си тръгна. За щастие той тръгна след мен…

Всяка нормална майка би те предупредила относно подобна страст, но аз нямам моралното право да давам уроци по сдържаност и затова продължихме разговора типично в наш стил.

— Това е прекрасно, Паула. Заедно ли ще живеете?

— Първо трябва да завърша.

— Значи възнамеряваш да продължиш следването?

— Не мога да го зарежа по средата!

— Е, щом става дума за мъжа на живота ти…

— По-спокойно, мамо, току-що сме се запознали…

— Аз също отскоро се познавам с Уили и виж ме къде съм… Животът е кратък, дъще.

— На твоята възраст изглежда по-кратък, отколкото на моята. Добре де, няма да правя докторат, но поне ще завърша магистратура.

Така и стана. Взе магистърска степен с отличие и замина при Ернесто в Мадрид, където и двамата намерихте работа — той като електронен инженер, а ти като психолог на доброволни начала в колеж; не след дълго се оженихте. На първата годишнина от сватбата ти беше в кома и мъжът ти ти подари любовна приказка, която ти разказа шепнешком на ухото, докато сестрите наблюдаваха развълнувани, а дон Мануел плачеше на съседното легло.

Ах, тази плътска любов! За пръв път изпитах изпепеляващата й мощ на единайсет години. Чичо Рамон отново бе изпратен на работа в Боливия, но този път взе със себе си мама и нас, трите деца. Не можаха да се оженят и правителството не поемаше разходите на неузаконеното семейство, но те не обръщаха внимание на злонамерените подмятания и упорито отстояваха трудната си връзка, независимо от препятствията, които се изпречваха на пътя им. Постигнаха пълен успех и днес, след повече от четирийсет години, те са легендарна двойка. Ла Пас е изключителен град, толкова е близко до небето и въздухът е така разреден, че призори могат да се съзрат ангелите, сърцето всеки момент е готово да се пръсне, а погледът потъва в смазващата бистрота на пейзажа. Планински вериги и теменужени хълмове, скали и очертани с едри четки на художник парчета земя, оцветени в шафранено, пурпурно и тъмночервено, заобикалят падината, където се простира този град на контрасти. Спомням си тесни, виещи се нагоре и надолу улички, бедни магазинчета, раздрънкани автобуси, индианци, облечени в пъстроцветни вълнени дрехи, вечно предъвкващи с позеленели зъби топка от листа на кока. Стотици църкви с камбанарии и с дворове, където индианките седяха на земята и продаваха сушена юка[8], лилава царевица и препарирани зародиши на лами, които се използваха за пластири за здраве, като същевременно гонеха мухите и кърмеха рожбите си. Миризмите и цветовете на Ла Пас са се врязали в съзнанието ми като част от бавното и болезнено събуждане през пубертета. Двойствеността на детството свърши едновременно с излизането ни от дома на дядо. Нощта преди да заминем станах тайно, внимателно слязох по стълбата, като гледах да не скърцат стъпалата, прекосих на тъмно първия етаж и стигнах до завесата на салона, където Меме ме очакваше, за да ми каже да престана да се вайкам, защото тя била готова да тръгне на път с мен, нямало какво повече да прави в тази къща и да съм вземела сребърното й огледало от писалището на Тата. „Отсега нататък ще бъда винаги до теб“, добави. За пръв път се осмелих да отворя затворената врата на стаята на дядо. Уличната светлина се процеждаше през цепките на щорите и очите ми вече бяха свикнали с тъмнината — видях неподвижния му силует и строгия профил; лежеше по гръб под завивката, скован и неподвижен като труп в тази стая с погребални мебели, в която стенният часовник отброи три часа през нощта. Точно такъв щях да го видя трийсет години по-късно, когато ми се яви насън, за да ми разкрие края на първия ми роман. Тихо изминах разстоянието до писалището и минах толкова близо до леглото му, че успях да доловя самотата му на вдовец; отворих едно след друго чекмеджетата, ужасена при мисълта, че може да ме изненада как крада. Открих огледалото с резбована дръжка до консервена кутия, която не се осмелих да докосна, взех го с две ръце и излязох на пръсти. Потънала в безопасност в леглото си, се взрях в блестящото стъкло, където толкова пъти ми бяха казвали, че нощем се оглеждат демони, и предполагам, че то отрази моето кръгло и бледо десетгодишно лице, но във въображението си аз видях нежния лик на Меме, която ми пожела лека нощ. Призори за последен път нарисувах върху стенописа ръка, изписваща думата „сбогом“. Този ден беше много объркан, изпълнен с противоречиви заповеди, припрени сбогувания и нечовешки усилия за нагласяване на куфарите върху покривите на колите, които щяха да ни откарат на пристанището, а оттам да вземем кораб на север. Остатъкът от пътя щяхме да изминем на теснолинейка, която се катереше бавно като хилядолетен охлюв към боливианските висини. Дядо ми, в траурните си дрехи, с бастун и баски каскет, прав до вратата на къщата, в която бях израснала, изпрати моето детство.

Залезите в Ла Пас са като звездни пожари, а в безлунните нощи се виждат всички звезди, дори и угасналите преди милиони години, и тези, които ще се родят утре. Понякога се излягах в градината и съзерцавах това великолепно небе и ме обземаше смъртен световъртеж, потъвах и потъвах към дъното на безкрайна пропаст. Нанесохме се в имение с три къщи и обща градина — срещу нас живееше известен очен лекар, а в дъното — уругвайски дипломат, за когото шепнешком се мълвеше, че бил хомосексуалист. Ние, децата, мислехме, че това е неизлечима болест, поздравявахме го, изпълнени със съжаление към него, и веднъж го попитахме дали от хомосексуалността много го болеше. След училище търсех самота и покой по алеите на тази голяма градина, където намирах скривалища за моята тетрадка, в която записвах живота, и потайни кътчета, където четях, необезпокоявана от врява и шум. Училището ни беше смесено, а дотогава единствените момчета, с които бях общувала, бяха братята ми, но те не се броят — дори и днес продължавам да мисля, че Панчо и Хуан са безполови, като бактерии. В първия час по история учителката ни говори за войните на Чили срещу Перу и Боливия в деветнайсети век. У нас бях учила, че чилийците са печелили битките с неустрашимата си храброст и родолюбието на военачалниците, но в тукашните часове ни разкриха зверствата, извършени от сънародниците ми срещу гражданското население. Чилийските войници, опиянени от смес от ракия и барут, нахлували в окупираните градове като обезумяла орда. С щикове и касапски ножове набучвали деца, изкормвали жени и изрязвали гениталиите на мъжете. Вдигнах ръка, готова да защитя честта на нашите въоръжени сили, защото тогава не подозирах на какво са способни, ала върху ми се изсипа порой от запратени по мен предмети. Учителката ме изпъди от стаята и сред жестоки подсвирквания излязох да изтърпя наказанието, застанала права с лице към стената в един ъгъл на коридора. Като сдържах сълзите си, за да не види никой моето унижение, преглъщах гнева си в продължение на три четвърти час. В тези решителни минути хормоните ми, за чието съществуване дотогава не бях подозирала, избухнаха със силата на вулканично изригване — не преувеличавам — същия ден дойде първата ми менструация. В отсрещния ъгъл на коридора, право до стената, стърчеше наказано и едно високо и слабо като тояга момче с дълъг врат, черна коса и огромни, щръкнали уши, които отзад му придаваха вид на гръцка амфора. Никога повече не видях толкова чувствени уши. Това беше любов от пръв поглед, влюбих се в ушите му, преди да съм видяла лицето, и то с такава сила, че през следващите месеци си изгубих апетита и от гладуване и въздишки се разболях от анемия. Този романтичен порив беше лишен от сексуални помисли, не свързах онази случка от детството ми в боровата гора край морето с онзи рибар с горещи ръце с възвишените чувства, вдъхновени от невероятните ушни израстъци. В продължение на няколко години станах жертва на целомъдрено влюбване, което точно по тази причина беше още по-опустошително. Спомням си този период в Ла Пас като безконечна поредица от фантазии в сенчестата градина на къщата, като пламенни страници, написани в дневника ми, и като превзети мечти, в които момъкът с внушителните уши ме спасяваше от горящата паст на змей. На всичко отгоре цялото училище разбра и заради тази моя любов и заради невъзможната за прикриване чилийска националност, се превърнах в жертва на досадни подигравки. Любовта ми беше обречена на провал. Обектът на моята обич през цялото време се отнасяше с такова безразличие към мен, че накрая реших, че в негово присъствие ставам невидима. Малко преди да отпътуваме от Боливия, стана сбиване през едно междучасие и без да разбера точно как, се озовах вкопчена в моя любим, с когото се затъркаляхме в прахта, като се скубехме и си разменяхме удари и ритници. Беше много по-висок от мен и въпреки че приведох в действие всичко научено с дядо на представленията по свободна борба в театър „Кауполикан“, той ме смаза от бой и ми разкървави носа; при все това, в един момент на сляпа ярост едно от ушите му се озова достатъчно близо до зъбите ми и аз страстно го захапах. Няколко седмици бях на седмото небе. Това беше най-еротичното изживяване в моя дълъг живот — смесица от разтърсващото удоволствие на прегръдката и от болката на боя. В резултат на подобно мазохистично пробуждане за сладострастието, друга жена с по-малко късмет лесно би се превърнала в отзивчива жертва за камшика на някой садист, но при мен нещата се стекоха така, че никога повече не ми се предостави повод да практикувам отново подобен вид прегръдка.

Малко след това се сбогувахме с Боливия и аз не видях повече онези уши. Чичо Рамон замина със самолет направо за Париж и оттам за Ливан, а майка ми и ние слязохме от влака в Северно Чили, където се натоварихме на италиански кораб за Генуа, после на автобус за Рим и оттам на самолет за Бейрут. Пътуването продължи близо два месеца и мисля, че майка ми оцеля по чудо. Пътувахме в последния вагон на влака с тайнствен индианец, който не продумваше дума и прекара цялото време, клекнал на земята до една печка, като дъвчеше кока и се чешеше заради въшките; беше въоръжен с архаична пушка. Ден и нощ издължените му очи ни наблюдаваха с непроницаемо изражение, никога не го видяхме заспал; майка ми се боеше да не би в момент на разсеяност да ни убие, въпреки че я бяха уверили, че е нает, за да ни охранява. Влакът напредваше толкова бавно през пустинята между дюните и солните мини, че братята ми скачаха и тичаха редом с него. За да плашат мама, изоставаха, като се преструваха на изтощени и викаха за помощ, понеже влакът се отдалечаваше. На кораба Панчо толкова често притискаше пръстите си в тежките железни врати, че накрая писъците му престанаха да трогват когото и да било, а един ден Хуан се изгуби за няколко часа. Както си играел на криеница, заспал в празна каюта и не можаха да го открият, докато не се събуди от сирените, когато капитанът се канеше да спре плавателния съд и да пусне лодки във водата, за да го търсят, а в това време двама яки боцмани държаха мама, за да не се хвърли в Атлантическия океан. Влюбих се във всички моряци с такава буйна страст, с каквато бях обичала младия боливиец, но предполагам, че те бяха влюбени в майка ми. Тези снажни италиански младежи разтърсваха въображението ми, но не успяваха да ме откъснат от скрития ми порок да играя на кукли. Затварях се в каютата и ги люлеех, къпех, давах им биберон, сменях им пелените и им пеех тихичко, за да не ме изненада някой, а лошите ми братя ме заплашваха, че ще ги занесат на показ на палубата. Когато най-сетне хвърлихме котва в Генуа, Панчо и Хуан носеха под мишница с желязна лоялност вързопи, увити в кърпа, а аз, въздишайки, се сбогувах с моряците, които бяха пленили сърцето ми.

Преживяхме три сюрреалистични години в Ливан, през които имах възможност да понауча френски и да се запозная с голяма част от съседните страни, включително с Божи гроб и Израел, който през петдесетте години, както и днес, живееше в постоянна война с арабите. Прекосяването на границата с кола, както ние на няколко пъти направихме, беше опасно приключение. Настанихме се в модерен, обширен и грозен апартамент. От балкона виждахме пазар, на който свободно излагаха стоката си селяни, и жандармерията — две места, които по-късно, когато започна насилието, щяха да играят важна роля. Чичо Рамон определи една стая за консулство и закачи на фасадата на сградата чилийския герб и чилийското знаме. Нито един от новите ми приятели никога през живота си не беше чувал за моята страна, смятаха, че съм по-скоро от Китай. Общо взето в онези времена и по тези земи момичетата си стояха затворени вкъщи и в колежа до деня на сватбата, ако имаха нещастието да се омъжат и да сменят бащиния затвор със съпружеския. Аз бях стеснителна и живеех изолирана, гледах първия филм с Елвис Пресли, когато той вече беше напълнял. Семейният ни живот се усложни, майка ми не можеше да свикне с арабската култура, с горещия климат, нито с властния характер на чичо Рамон, страдаше от главоболие, алергии и внезапни нервни кризи с халюцинации; веднъж се наложи да стегнем куфарите, за да се върнем при дядо в Сантяго, защото тя се кълнеше, че през прозорчето в банята я шпионирал някакъв православен свещеник, снабден с всичките си литургически аксесоари. Вторият ми баща тъгуваше по децата си и поддържаше нередовни контакти с тях, защото пощата от Чили се бавеше с месеци и това още повече допринасяше за усещането, че живеехме накрая на света. В парично отношение изпитвахме големи затруднения, парите биваха поглъщани от дълго и грижливо пресметнати седмични разходи, а ако останеше нещо, ходехме на кино или да се пързаляме на кънки на изкуствена пързалка и това беше единственият лукс, който можехме да си позволим. Живеехме прилично, но не като други представители на дипломатическия корпус и на средите, в които се движехме и където частните клубове, зимните спортове, театърът и ваканциите в Швейцария бяха нещо закономерно. Майка ми си измайстори дълга копринена рокля, която слагаше за приемите и по чудодеен начин преобразяваше с брокатен шлейф, дантелени ръкави или кадифена панделка на талията, но аз предполагам, че не роклята, а лицето й е приковавало погледите на всички. Тя стана експерт в поддържане на привидност за богатство без пари, приготвяше евтини ястия, прикриваше ги с изискани сосове, измислени от нея самата, и ги сервираше в прословутите си сребърни блюда; направи така, че салонът и трапезарията да имат елегантен вид с картините, донесени от дядовата къща, и килимите, купени на кредит от доковете на Бейрут, но всичко останало беше изключително скромно. Чичо Рамон поддържаше ненакърнен непобедимия си оптимизъм. С майка ми имаха прекалено много проблеми, често съм се питала какво ги задържаше заедно по онова време и единственият отговор, който винаги ми е хрумвал, е упоритостта на връзката им, родена на разстояние, подхранвана с романтични писма и заздравявана от истинска планина от трудности. Двамата са много различни и не е странно, че спорят до изнемога; някои от скарванията им придобиваха такива размери, че си спечелваха собствено име и биваха регистрирани в летописите на рода. Признавам, че междувременно аз с нищо не улеснявах тяхното съжителство; щом разбрах, че този втори баща е влязъл в живота ни трайно, му обявих безмилостна война. Сега ми е трудно да си спомня времената, когато планирах жестоки начини да го умъртвя. Задачата му не беше никак лесна и не проумявам как точно успя да отгледа трите деца Алиенде, които съдбата му изпрати. Никога не го нарекохме татко, защото тази дума ни навяваше лоши спомени, но той си извоюва прозвището чичо Рамон, което се превърна в символ на възхищение и доверие. Днес той е вече на седемдесет и пет години и стотици хора, пръснати из пет континента, включително правителствени служители и представители на Дипломатическата академия в Чили, го наричат чичо Рамон със същите чувства. За да има в известна степен приемственост в моето образование, ме изпратиха в английски девически колеж, чиято цел беше закаляване на характера посредством жестоки изпитания и твърда дисциплина, които не ме накараха дори да трепна, защото не напразно бях оцеляла невредима в страховитите груби игри. Друга цел на това обучение беше девойките да научат Библията наизуст: „пета книга, глава пета, стих трети“, нареждаше мис Сейнт Джон и ние трябваше да рецитираме, без да се запъваме. Така понаучих английски и шлифовах до комична крайност стоическото си схващане за живота, чието семе моят дядо бе посял у мен в онази къща, където теченията се кръстосваха. Английският език и издръжливостта пред изпитания ми бяха от голяма полза по-късно, а останалите умения, които притежавам, ги дължа на чичо Рамон, който ми ги предаде със своя пример и с възпитателни методи, които модерната психология би окачествила като груби. Той беше генерален консул в няколко арабски държави със седалище в Бейрут — великолепен град, който по онова време беше смятан за близкоизточния Париж и където камили и кадилаци със златна броня, собственост на шейхове, задръстваха движението, а жените мюсюлманки, покрити с черни фереджета с тясна цепка на височината на очите, правеха покупките си на пазара рамо до рамо с деколтирани чужденки. В събота някои жени домакини от американската колония миеха колите по къси панталонки и с изложени на показ части от корема. Арабските мъже, които рядко имаха случай да видят жена без фередже, предприемаха мъчителни пътешествия от затънтени села на магарета, за да присъстват на това зрелище от полуголи жени. Раздаваха се столове под наем и на зяпачите, които се разполагаха на отсрещната страна на улицата, се продаваха кафе и сиропирани сладки.

Лете трябваше да понасяме влажната горещина като в турска баня, ала моят колеж се ръководеше от нормите, предписани от кралица Виктория в мъглива Англия в края на XIX век. Униформата ни се състоеше от средновековен сукман от дебел плат, прикрепен с презрамки, защото копчетата се смятаха за признак на лекомисленост, от груби обувки, които човек би взел за ортопедични, и от шапка като на пътешественик изследовател, нахлупена до ушите и способна да усмири и най-дръзките. Храната представляваше възпитателно средство за каляване на характера ни — всеки ден ни сервираха бял ориз без сол, а два пъти седмично ни го поднасяха загорял; в понеделник, сряда и петък към него ни даваха зеленчуци, в сряда — кисело мляко, а в четвъртък — варен черен дроб. Нужни ми бяха месеци, за да се науча да сдържам позивите си за повръщане при вида на онези парчета сиво, плувнало във вода месо, но в крайна сметка реших, че са изключително вкусни, и започнах да очаквам обедите в четвъртък с нетърпение. Оттогава съм способна да погълна каквато и да е храна, включително и английска. Ученичките бяха от различни места и почти всички живееха на пансион. Шърли беше най-красивото момиче в колежа и хубостта й се виждаше дори и под шапката; беше от Индия и косата й бе черна със синкав оттенък; гримираше очите си със сребрист прах и се движеше като газела, оборвайки закона за гравитацията. Затваряхме се в тоалетната и тя ме учеше да танцувам с корема — умение, което до днес за нищо не ми е послужило, защото така и не събрах кураж да съблазня някой мъж с подобни кючеци. Един ден, наскоро след като бе навършила петнайсет години, я взеха от колежа и я отведоха в страната й, за да я омъжат за петдесетгодишен търговец, избран от родителите й, когото тя не беше виждала; запозна се с него посредством студийна снимка, ретуширана на ръка. Елизабет, най-добрата ми приятелка, беше истинска героиня от роман — сираче, отгледано от сестрите си, които й бяха отнели полагащата й се част от бащиното наследство; тя пееше като ангел и кроеше планове да избяга в Америка. Трийсет и пет години по-късно се срещнахме в Канада. Беше осъществила мечтата си за независимост, днес има собствен бизнес, притежава луксозна къща, кола с телефон, четири кожени палта и две охранени кучета, но все още плаче, когато си спомня за младостта в Бейрут. Докато Елизабет пестеше петачета, за да избяга в Новия свят, а красавицата Шърли изтърпяваше съдбата си на съпруга в брак по споразумение, останалите момичета изучавахме Библията и шепнешком обсъждахме някакъв си Елвис Пресли, когото никоя от нас не беше виждала, нито пък чувала да пее, но за когото се говореше, че правел фурор с електрическата си китара и с чупките в кръста. Возех се в училищния автобус — мен вземаше първа сутрин и последна оставяше следобед; прекарвах часове, обикаляйки града, но това ме устройваше, защото нямах особено желание да се прибирам вкъщи. Все пак, рано или късно, пристигах. Често заварвах чичо Рамон по потник, седнал под някой вентилатор, да си вее с вестника като с ветрило и да слуша болеро.

— На какво те научиха монахините днес? — ме питаше за поздрав.

— Не са монахини, а госпожици протестантки — говорихме за Йов — отговарях, обляна в пот, но невъзмутима и важна в ужасната си униформа.

— Йов, онзи глупак, дето Господ подложил на изпитание, засипвайки го със злочестини?

— Изобщо не е бил глупак, чичо Рамон, бил е свят мъж, който нито веднъж не се отрекъл от Бог, въпреки страданията си.

— Нима ми казваш, че е справедливо Бог да се обзалага със сатаната, да наказва клетия мъж без милост и за капак да иска от него да го обожава. Това е несправедлив, жесток и лекомислен Бог. Господар, отнасящ се по този начин със слугите си, не заслужава вярност, нито уважение и още по-малко обожание.

Възпитаник на йезуити, чичо Рамон използваше разтърсващ плам и неумолима логика — досущ като в кавгите с майка ми — за да разобличи глупостта на библейския герой; поведението му не само не представлявало пример за подражание, а било израз на слабохарактерност. За по-малко от десет минути реторика караше да рухнат благочестивите поучения на сестра Сейнт Джон.

— Сигурна ли си, че Йов е бил пъзльо?

— Да, чичо Рамон.

— Би ли могла да го потвърдиш писмено?

— Да.

Господин консулът прекосяваше няколкото метра, които ни деляха от кабинета му, написваше върху подпечатан лист хартия документ в три екземпляра, в който се посочваше, че аз, Исабел Алиенде Лона, на четиринайсет години, чилийска гражданка, удостоверявах, че Йов от Стария завет беше смотан глупак. Караше ме да подпиша, след като внимателно прочетях текста, понеже нищо не трябвало да се подписва слепешката, сгъваше документа и го прибираше в сейфа на консулството. После отново сядаше на мястото си при вентилатора и с дълбока въздишка на отегчение ми казваше:

— Добре, дъще, а сега ще ти докажа, че ти беше права, Йов е бил свят Божи човек. Ще ти изложа аргументите, които ти трябваше да изтъкнеш, ако умееше да мислиш. Забележи, че си правя труд само за да те науча да водиш спор, това винаги е от полза в живота.

И започваше да разбива собствените си доводи от преди малко, за да ме убеди в това, което в началото твърдо бях вярвала. Не след дълго отново ми нанасяше поражение, но този път аз едва се сдържах да не заплача.

— Съгласна ли си, че Йов е постъпил правилно, като е останал верен на своя Бог въпреки всички нещастия?

— Да, чичо Рамон.

— Напълно ли си сигурна?

— Да.

— Готова ли си да се подпишеш?

И той подготвяше втори унизителен документ в уверение на това, че аз, Исабел Алиенде Лона, четиринайсетгодишна, чилийска гражданка, се отричах от предишното си изявление и твърдях противното, тоест, че Йов е бил праведен мъж. Подаваше ми писалката и точно когато понечвах да поставя подписа си отдолу на листа, той ме прекъсваше с вик:

— Не! Колко пъти съм ти казвал да не се предаваш? Най-важното, за да не загубиш в спор, е да не се колебаеш дори когато си обзет от съмнения и още повече, когато грешиш.

Така се научих да се защитавам и няколко години по-късно в Чили участвах в междуучилищни състезания по реторика срещу колежа „Сан Игнасио“, представен от пет момчета, които се държаха като адвокати криминалисти, и двама братя от Ордена на йезуитите, които им подсказваха с указания. Мъжкият отбор се представи с товар книги, от които вадеше цитати в подкрепа на твърденията си или използваше за сплашване на противника. Моята единствена подкрепа беше споменът за онези следобеди с Йов и чичо Рамон в Ливан. Загубих, естествено, но съученичките ми ме понесоха на ръце, докато съперниците ми от силния пол се оттегляха високомерно с вагона си с аргументи. Не зная колко документа в три екземпляра съм подписала в юношеството си относно най-различни теми, като се започне от гризенето на ноктите ми и се стигне до китовете, които бяха на изчезване. Струва ми се, че чичо Рамон пазеше някои от тези удостоверения в продължение на години, като например едно, в което се заклевах, че по негова вина нямаше да се запозная с нито един мъж и щях да си остана стара мома. Това се случи в Боливия, когато на единайсет години ме доведе до бяс, защото не ме пусна да отида на събиране, където се надявах да срещна дългоухия левент на сърцето ми. Три години по-късно ме поканиха на друго тържество, този път в Бейрут, в дома на посланика на Съединените щати, и аз не пожелах да отида от предпазливост, тъй като по онова време ролята ни на момичета се свеждаше до тази на покорно стадо — бях сигурна, че нито един здравомислещ младеж не би ме поканил на танц, а надали можеше да се измисли по-голямо унижение от това за едно момиче да стои като истукан на някое празненство. В този случай вторият ми баща настоя да отида, защото, според него, ако не преодолеех комплексите си, никога нямаше да завоювам успех в живота. Следобеда преди тържеството затвори консулството и се зае да ме учи да танцувам. С несломимо упорство ме караше да кърша кокали в ритъма на музиката: първо — облегната на облегалката на стол, после — с метла и най-накрая — с него. През онези часове научих от чарлстон до самба, после той изтри сълзите ми и ме заведе да купим рокля. Когато ме отведе на празненството, преди да си тръгне, ми даде незабравим съвет, който съм прилагала в съдбовни моменти от своя живот: помни, че другите се страхуват повече от теб. Добави да не сядам нито за минутка, да стоя права до грамофона и да не ям нищо, защото се изисквала истинска храброст за едно момче да прекоси салона и да се доближи до момиче, което приличало на закотвена в стола фрегата и на всичко отгоре държало чиния с торта в ръка. Освен това малкото момчета, които умеели да танцуват, сменяли плочите и затова било разумно да стоя близо до грамофона. На входа на посолството — истинска крепост от цимент и образец на най-грозния архитектурен стил от петдесетте години — имаше кафез с едри черни птици, които говореха английски с явайски акцент. Посрещна ме жената на посланика, облечена като адмирал със свирка на шията, за да дава указания на гостите; отведе ни до монументален салон, където имаше тълпа от високи и грозновати младежи с пъпчиви лица, които дъвчеха дъвка, ядяха чипс и пиеха кока-кола. Момчетата носеха карирани сака и папионки, а момичетата бяха с разперени поли и жилетки от ангорска вълна, които изпълваха въздуха с влакънца и очертаваха завидни изпъкналости в областта на бюста. Аз нямаше какво да пъхна в сутиен. Всички бяха по чорапи. Почувствах се напълно чужда, роклята ми представляваше ужасяващо творение от тафта и кадифе и не познавах никого. Ужасена се заех да давам трохи от торта на черните птици, но в един момент се сетих за напътствията на чичо Рамон и разтреперена, си свалих обувките и се приближих до грамофона. Скоро съзрях мъжка ръка да се протяга към мен и, не вярвайки на такъв колосален късмет, започнах да танцувам под звуците на сладникава мелодия с едно момче с шина на зъбите и плоски стъпала, което не притежаваше дори и наполовина грациозността на втория ми баща. Танцуваше се с долепени бузи — мисля, че се наричаше cheek-to-cheek, — но това беше непосилен за мен подвиг, защото лицето ми обикновено стига до стернума на който и да било нормален човек, а на това празненство, когато бях на четиринайсет години и боса, едва стигах до пъпа на моя партньор. След споменатото парче последва цяла плоча с rock n roll, за който чичо Рамон дори не беше чувал, но за мен беше достатъчно няколко минути да наблюдавам другите и да приведа в действие наученото през предишния следобед. Поне веднъж дребният ми ръст и халтави стави послужиха за нещо добро — без никаква трудност партньорите ме подхвърляха до тавана, превъртаха ме като акробат във въздуха и ме поемаха досами пода точно когато бях на косъм да си строша гръбнака. Озовах се въвлечена в сложни скокове, издигана, влачена, брулена и разтърсвана от различни младежи, които в онзи час вече се бяха освободили от карираните сака и от папионките. Не мога да се оплача — през онази вечер не стоях като кибик, както толкова се страхувах, а танцувах, докато мехури не излязоха на краката ми, и така добих увереността, че все пак да се запознавам с мъже не беше толкова трудно и че нямаше да си остана стара мома, но не подписах друг документ в този смисъл. Бях се научила да не отстъпвам.

Чичо Рамон имаше разглобяем трикрил гардероб, който пренасяше при пътуванията си и където съхраняваше под ключ дрехите си и своите съкровища — колекция от еротични списания, кашони с цигари, кутии с шоколадови бонбони и алкохол. Брат ми Хуан изнамери начин да го отключва с парче закривена тел и така ние се превърнахме в експерти апаши. Ако вземехме няколко бонбона или цигари, щеше да се забележи, затова ние отмъквахме цял ред бонбони и отново запечатвахме кутията толкова изкусно, че изглеждаше непокътната; цигарите пък отмъквахме с кашони — никога само кутии или отделни късове. Чичо Рамон се усъмни за пръв път в Ла Пас. Привика ни поотделно, насаме, и се опита да изтръгне признания или пък да ни накара да назовем виновника, ала нито благите увещания, нито наказанията свършиха работа — да признаем прегрешението ни се струваше глупаво, а предателството между братя и сестри в нашия морален кодекс беше непростимо. Един петъчен следобед, когато се върнахме от училище, заварихме чичо Рамон и един непознат да ни чакат в салона.

— Омръзна ми непочтеността, която цари в това семейство, все пак имам право да изисквам поне да не ме ограбват в собствения ми дом. Господинът е полицейски следовател. Ще вземе отпечатъци от пръстите и на трима ви и ще ги сравни с оставените по гардероба, така ще разберем кой е крадецът. Давам ви последна възможност да разкриете истината…

Пребледнели от страх, братята ми и аз сведохме поглед и стиснахме зъби.

— Знаете ли каква е съдбата на престъпниците? Гният в затвора — добави чичо Рамон.

Следователят измъкна от джоба си тенекиена кутия. Отвори я и видяхме, че в нея има тампон, напоен с черно мастило. Бавно и тържествено се залови да маже един по един пръстите ни и да ни взема отпечатъци върху парче картон.

— Бъдете спокоен, господин консул, в понеделник ще имате резултатите от разследването ми — каза на сбогуване мъжът.

Събота и неделя бяха дни на истинско морално терзание; скрити в банята или в най-потайните кътчета на градината, шепнешком обсъждахме нашето мрачно бъдеще. Никой от нас не беше невинен, всички щяхме да бъдем хвърлени в тъмница, където щяха да ни хранят с мръсна вода и корички стар хляб, както граф Монте Кристо. В понеделник невероятният чичо Рамон ни извика в кабинета си.

— Вече знам кой точно е злосторникът — обяви, като накара буйните си сатанински вежди да затанцуват, — въпреки това, от уважение към майка му, която се застъпи за него, този път няма да го пратя в затвора. Престъпникът знае, че аз съм наясно кой е. Това си остава между нас двамата. Предупреждавам ви, че следващия път няма да съм толкова благосклонен, разбрахте ли?

Излязохме, препъвайки се, благодарни и невярващи на великодушието му. Дълго време не се престрашавахме да крадем, но няколко години по-късно, в Бейрут, аз размислих повече за случилото се и у мен се породиха съмнения, че въпросният детектив е бил шофьор на посолството — чичо Рамон беше напълно способен да ни скрои такава шега. Използвах отново закривена тел и отворих шкафа — този път освен познатите съкровища открих четири тома с червени кожени корици: „Хиляда и една нощ“. Заключих, че сигурно имаше много важна причина тези книги да са под ключ и точно затова ме заинтригуваха значително повече, отколкото бонбоните, цигарите или пък жените по жартиери от еротичните списания. През последвалите три години ги изчетох, скрита в гардероба, на светлината на старото ми фенерче, в часовете, когато майка ми и чичо Рамон ходеха на коктейли или вечери. Въпреки че дипломатите по задължение водят натоварен светски живот, времето никога не стигаше, за да изчета докрай тези приказни истории. Чуех ли ги да се връщат, трябваше светкавично да затворя гардероба, да се добера до леглото и в полет да се пъхна вътре, като се направя на заспала. Невъзможно беше да отбелязвам страницата, нито да запомням докъде бях стигнала, и понеже освен това прескачах цели откъси и търсех възбуждащите места, персонажите се смесваха, приключенията се объркваха и така създадох безброй версии на тези приказки в някаква несравнима оргия от екзотични слова, еротизъм и фантазия. Контрастът между пуританския дух в колежа, който възхваляваше труда и не допускаше основните потребности на тялото, нито блясъка на въображението, творческата леност и завладяващата чувственост на тези книги ме беляза завинаги. Десетки години се мятах между тези две тенденции, вътрешно раздвоена и изгубена в море от неясни желания и греховност, докато накрая, в горещия климат на Венецуела, малко преди да навърша четирийсет години, съумях да се отърся от строгите наставления на мис Сейнт Джон. Така както бях поглъщала най-прекрасните книги от моето детство, скрита в мазето на дядовата къща, прочетох тайно „Хиляда и една нощ“ в разцвета на пубертета точно когато тялото и умът ми се събуждаха за тайните на сексуалността. Скрита в гардероба, аз потъвах във вълшебните разкази за принцове, които се носеха на летящи килимчета; за духове, затворени в газени лампи; за симпатични разбойници, които се вмъкваха в харема на султана, предрешени като старици, и неуморно палуваха със забранени жени с коси, смугли като нощта, с пищни бедра и гърди като ябълки, обвеяни в аромат на мускус, нежни и неизменно готови за наслади. В тези страници любовта, животът и смъртта придобиваха някаква игривост, описанията на храни, природни гледки, палати, пазари, парфюми, вкусове и тъкани разкриваха такова богатство, че светът за мен изцяло се промени.

Сънувах, че си на дванайсет години, Паула. Беше облечена с карирано палто, част от косата ти беше прихваната с бяла панделка, а останалата падаше върху раменете ти. Стоеше права в средата на куха кула, подобна на силоз за съхраняване на зърно, край теб летяха стотици гълъби. Гласът на Меме ми мълвеше: Паула умря. Аз тичах да те задържа за колана на палтото, но ти започваше да се издигаш и ме повличаше след себе си, и двете се реехме леки, издигайки се спиралообразно: идвам с теб, вземи ме, дъще, те молех. Гласът на баба отново отекваше в кулата: Никой не може да иде с нея, пила е от отварата на смъртта. Продължавахме да се издигаме нагоре и нагоре — ти — окрилена, а аз — решена да те задържа: нищо не трябваше да ме отдели от теб. Горе имаше малък отвор, откъдето се виждаше синьо небе със съвършен бял облак, като картина на Магрит[9], и тогава разбирах ужасена, че ти можеше да излезеш, ала за мен прозорчето беше прекалено тясно. Опитвах се да те задържа за дрехата, виках те, но не ми достигаше глас. Ти се усмихваше разсеяно и излиташе, като ми махаше с ръка за сбогом. В продължение на няколко скъпоценни мига наблюдавах как се отдалечаваш все по-високо и по-високо, а аз започвах да се спускам надолу в кулата сред вихрушка от гълъби.

Събудих се, викайки името ти, и ми бяха нужни няколко минути, за да осъзная, че съм в хотелската стая в Мадрид. Облякох се набързо, без да дам време на мама да ме спре, и се затичах към болницата. По пътя успях да хвана такси и малко след това необуздано удрях по вратата на интензивното отделение. Една медицинска сестра ме увери, че нищо не ти се е случило, че всичко си е постарому, ала аз толкова я молих и изглеждах толкова съкрушена, че тя ме пусна да те видя за миг. Убедих се, че апаратът продължаваше да подава въздух на дробовете ти и че не беше студена, целунах те по челото и излязох да чакам утрото. Казват, че сънищата не лъжат. Едва започнало да се развиделява, дойда мама. Носеше термос с прясно приготвено кафе и още топли гевречета, които беше купила на път за към болницата.

— Успокой се, не е лош знак, това няма нищо общо с Паула. Ти самата си всички герои от съня едновременно. — Ти си дванайсетгодишното момиче, което свободно може да лети. На тази възраст детската ти невинност си отиде, умря момиченцето, което ти беше дотогава, погълна отварата на смъртта, която всички жени поемаме рано или късно. Забелязала ли си, че през пубертета угасва енергията на амазонки, с която сме заредени от люлката, и се превръщаме в осакатени и разяждани от съмнения същества? Жената, заклещена в силоза, си също ти, пленница на ограниченията на живота на възрастните. Женската участ е злочеста, дъще, то е като да имаш камъни на глезените, няма как да летиш.

— А какво означават гълъбите, мамо?

— Изтерзаната ти душа, предполагам…

Всяка нощ сънищата ме чакат, притаени под леглото с товар от ужасни видения, камбанарии, кръв, зловещи ридания, но също и с вечно свежа реколта от мимолетни щастливи образи. Имам два живота — един, докато съм будна, и друг, когато спя. В света на съня има места и герои, които вече познавам, там изследвам рая и ада, летя в черното космическо небе и се спускам на морското дъно, където цари зелена тишина, виждам десетки и най-различни деца, причудливи животни и също крехките духове на най-обичните ми покойници. С годините съм се научила да разгадавам кодовете и да вниквам в тайните на сънищата, сега посланията са по-ясни и ми служат, за да хвърлят светлина върху загадъчните области на ежедневното съществуване и върху писането.

Да се върнем на Йов, за когото мислих много през тези дни. Казвам си, че болестта ти е изпитание, като онези, които е трябвало да преодолее клетият нещастник. Прекалено самонадеяно е от моя страна да смятам, че ти лежиш в това легло, за да може ние, които чакаме в коридора на изгубените следи, да получим някакъв урок, но наистина го мисля понякога. На какво искаш да ни научиш, Паула? Много се промених през тези безкрайни седмици, всички, които изживяваме това изпитание, сме се променили, особено Ернесто, който сякаш е остарял с цял век. Как да го утеша, щом аз самата съм отчаяна? Питам се дали някога отново ще се разсмея от сърце, дали ще се отдам на някаква кауза, дали ще се храня с наслада, дали ще пиша романи. „Разбира се, скоро ще се радвате с дъщеря ти и дори няма да си спомняш за този кошмар“, уверява ме майка ми, подкрепяна от специалиста по порфирия, който твърди, че веднъж преодолели кризата, пациентите напълно се възстановяват, ала аз имам лошо предчувствие, дъще, не мога да крия, прекалено дълго време измина, а ти не се подобряваш, струва ми се даже, че се влошаваш. Баба ти не се предава, придържа се към рутината, има воля да чете вестник и даже излиза на пазар. „Единственото, за което съжалявам в живота, е за нещата, които не съм купила“, казва тази грешница. Много време вече сме тук, иска ми се да се приберем у дома. Мадрид ми навява лоши спомени, тук съм изживяла любовни мъки, които предпочитам да забравя, но заради твоето нещастие се помирих с града и жителите му, научих се да се движа по широките, достолепни булеварди и из старинните квартали с криволичещи улички, възприех испанския навик да се пуши, пие кафе и алкохол без ограничения, да се ляга в зори, да се поглъщат смъртоносни количества мазнини, да не се спортува и човек да се подиграва с холестерола. Въпреки това тук хората живеят толкова, колкото и в Калифорния, с тази разлика, че са много по-щастливи. Понякога вечеряме в малък семеен ресторант в квартала — все един и същ, защото мама се е влюбила в собственика, харесва грозните мъже, а той може да спечели конкурс: от кръста нагоре е набит, прегърбен, с дълги ръце като на орангутан, а надолу е като джудже с крачета на хилаво човече. Следва го със запленен поглед, често го съзерцава, застинала с отворена уста и лъжица във въздуха. В продължение на седемдесет години беше лежала на славата си на глезена жена, бяхме свикнали да й спестяваме силни вълнения, тъй като мислехме, че не е в състояние да ги понесе, но сега на бял свят излизаше характерът й, сравним с бик на корида.

В сравнение с мащабите на вселената и с хода на историята ние сме незначителни, след смъртта ни всичко си продължава както преди, все едно, че никога не сме съществували, ала според мерките на нашата човешка мимолетност ти, Паула, си по-важна от собствения ми живот и от сбора на живота на почти всички останали хора. Всяка година умират седемдесет милиона души и се раждат още повече, но въпреки това, като че ли само ти си родена, като че ли само ти можеш да умреш. Баба ти се моли за теб на своя християнски Бог, а аз се моля понякога на една усмихната езическа богиня, сипеща благини, богиня, която не познава наказанието, а само прошката; говоря и с надеждата, че ще ме чуе отвъд времето и ще ми помогне. Нито баба ти, нито аз получаваме отговор и се чувстваме изгубени в тази бездна от тишина. Мисля за прабаба ми, за баба ми ясновидката, за моята майка, за теб и за внучката ми, която ще се роди през май — здрава женска верига, която води началото си от първата жена — майката на вселената. Трябва да мобилизирам тези живителни сили за твоето спасение. Не зная как да те достигна, викам те, ала ти не чуваш и затова ти пиша. Идеята да изпълвам тези страници не беше моя, от няколко седмици не проявявам никаква инициатива. Едва научила за болестта ти, моята агентка дойде да ми изрази подкрепата си. Като първа стъпка заведе мен и мама в една кръчма, където ни изкуши с печено прасенце и бутилка вино от Ла Риоха[10], които натежаха като камък в стомаха ни, но все пак успяха да върнат смеха ни; след това ни изненада в хотела с десетки червени рози, халва от Аликанте и наденица с неприличен вид — същата, която използваме за супата от леща, — а сетне постави в скута ми сноп жълта, разчертана на редове хартия.

— Вземи, пиши за отдушник, ако не го сториш, ще умреш от мъка, горкичката ти.

— Не мога, Кармен, нещо в мен се разби на малки късчета, може би никога повече няма да пиша.

— Напиши писмо на Паула… Ще узнае какво се е случвало, докато е спяла.

Така намирам занимание в празните мигове на този кошмар.

Ще знаеш ли, че съм ти майка, когато се събудиш, Паула? Роднините и приятелите не ни изоставят; следобед идват толкова посетители, че заприличваме на индианско племе; някои идват от много далеч, остават няколко дни тук и после се връщат към нормалния си живот; дори баща ти, който е преполовил строежа на някаква сграда в Чили, трябваше да се върне там. През седмиците, когато споделяхме болката в коридора на изгубените следи, отново си спомних хубавите моменти от нашата младост, дребните сръдни постепенно се изтриха и се научих да ценя Майкъл като стар и верен приятел, изпитвам към него трайно уважение без изблици, трудно ми е да си представя, че някога сме се любили или че в края на връзката ни дори го бях намразила. Няколко приятелки и брат ми Хуан пристигнаха от Съединените щати, чичо Рамон — от Чили, а бащата на Ернесто — направо от амазонската джунгла. Николас не може да пътува — визата му не позволява после да се върне обратно в Съединените щати, а и не може да остави Селия и детето сами, но така е по-добре, предпочитам брат ти да не те вижда, както си сега. Също и Уили, който прекосява океана на всеки две-три седмици, за да прекара неделята с мен и да се любим като за последен път. Отивам да го посрещна на летището, за да не губя и минутка с него; виждам го да се задава с количката с куфари, извисява се една глава над останалите, сините му очи жадно ме търсят в тълпата, лицето му грейва в усмивка, щом ме зърне там долу, затичваме се един към друг и усещам как ме повдига в здравата си прегръдка, вдъхвам мириса на коженото му яке, усещам бодящото докосване на двайсетчасовата му брада и устните, впити в моите, а сетне пътуваме в таксито и аз съм сгушена под ръката му, ръцете му с дълги пръсти ме разпознават, а гласът му шепне в ухото ми на английски: „Боже Господи, колко ми липсваше, колко си отслабнала, какви са тези кокали“, и изведнъж си спомня защо сме разделени и с променен глас ме пита за теб, Паула. Вече повече от четири години сме заедно и продължавам да изпитвам към него същата необяснима алхимия от първия ден, могъщо привличане, което времето е обогатило с други чувства, но което продължава да бъде основната субстанция на нашата връзка. Не знам каква е тя и как да я определя, защото не е само сексуална, както мислех в началото; той твърди, че сме двама борци, движени от един и същи вид енергия, и че заедно сме силни, колкото летящ с шеметна скорост влак. „Можем да постигнем всичко, заедно сме непобедими“, казва. И двамата вярваме, че другият е зад нас и ни брани в тил, че не изменя, не лъже, опора е в моменти на слабост, поема кормилото, ако другият изгуби посоката. Мисля, че има и духовен елемент; ако вярвах в прераждането, бих казала, че кармата ни е да се срещаме и обичаме във всеки следващ живот, но и затова още няма да ти говоря, Паула, защото ще те объркам. В тези срещи набързо се смесват желание и тъга, вкопчвам се в тялото му, търсейки наслада и утеха — две неща, които този изстрадал мъж умее да дава, но твоят образ, дъще, потънала в смъртоносен сън, се врязва в нас и целувките ни се вледеняват.

— Паула няма да бъде с мъжа си дълго време, може би никога вече. Ернесто още не е навършил трийсет години, а жена му може да остане инвалид за цял живот… Защо болестта застигна нея, а не мен, която вече достатъчно съм живяла и обичала?

— Не мисли за това, има хиляди начини двама души да се обичат — ми отвръща У или.

Вярно е, любовта разполага с неочаквани ресурси. В оскъдните мигове, през които можете да бъдете заедно, Ернесто те прегръща, въпреки плетеницата от маркучи, които те опасват отвсякъде. „Събуди се, Паула, чакам те, липсваш ми, имам нужда да чуя гласа ти, изпълнен съм с толкова любов, че ще се пръсна, върни се, умолявам те“, моли те той. Представям си как вечер се връща в празния дом и ляга в леглото, където е спял до теб и което още пази очертанията на раменете и хълбоците ти. Сигурно те усеща до себе си, свежата ти усмивка, кожата, както когато те е галил, споделената в хармония тишина, тайните, тихо прошепнати между двама влюбени. Спомня си онези пъти, когато сте излизали да танцувате и сте се връщали пияни от песни, до такава степен свикнали със стъпките на другия, че сте изглеждали като едно-единствено тяло. Вижда как се полюшваш като тръстика, дългата ти пусната коса увива и двама ви в ритъма на музиката, слабите ти ръце са обвили врата му, устните ти шепнат в ухото му. Ах, твоята грация, Паула! Твоята изящност, непредсказуемата ти дълбочина, строгата интелектуална дисциплина, твоето великодушие, твоята влудяваща нежност. Копнее за шегите ти, за смеха ти, за смешните ти сълзи пред някой филм в киното и за искрения ти плач, когато чуждото страдание те натъжаваше. Спомня си как се беше скрила в Амстердам, а той тичаше като обезумял и те викаше с пълно гърло на пазара за сирене пред втрещените погледи на холандските търговци. Стряска се, плувнал в пот, сяда в мрака, опитва се да се моли, да се съсредоточи върху дишането си, както са го учили в айкидо. Може би излиза на балкона и съзерцава звездите в мадридското небе и си повтаря, че не може да губи надежда, че всичко ще се оправи, че скоро отново ще си до него. Усеща кръвта да се блъска в слепоочията му, вените да пулсират, гърдите му да изгарят, задушава се; тогава нахлузва някакъв панталон и излиза да тича по празните улици, ала нищо не смогва да успокои жаждата на неудовлетвореното желание. Вашата любов е едва напъпила, тя е първият лист от чиста тетрадка. „Ернесто е стара душа, мамо, ми каза ти веднъж, но не е загубил невинността, умее да играе, да се удивлява, да ме обича и да ме приема, без да ме съди, така, както обичат децата; откакто сме заедно, нещо разцъфна в мен, промених се, виждам света по друг начин и аз самата се обичам повече, защото се виждам с неговите очи.“ От своя страна Ернесто призна пред мен в момент на най-голям ужас, че не е предполагал, че ще изпита онзи първичен екстаз, когато те прегръща, ти си съвършено негово допълнение, обича те и те желае до болка, съжалява за всеки час, през който сте били разделени. „Как можех да знам, че ще разполагаме с толкова малко време?“, ми каза, разтреперен. „Мечтая за нея, Исабел, мечтая да бъда отново до нея и да я любя до безпаметност, не мога да ти опиша образите, които ме връхлитат, образи, които само тя и аз познаваме, нейното отсъствие е жарава, която ме изгаря, не преставам нито за миг да мисля за нея, споменът за нея не ми дава покой, Паула е единствената жена за мен, моя мечтана и намерена спътничка.“ Колко странен е животът, дъще! Доскоро бях за Ернесто далечна тъща, с която го свързваха донякъде официални отношения, днес си доверяваме най-съкровени неща и сме близки приятели.

Болницата представлява гигантско здание, пресечено от коридори, където никога не настъпва нощ, няма температурни промени, денят е застинал в лампите, а лятото — в радиаторите. Рутинните действия се повтарят отново и отново с досадна точност; това е царството на болката, тук се идва за страдание, такова е общоприетото разбиране. Мъките на болестта ни изравняват, няма бедни и богати, веднъж прекрачили прага, привилегиите се изпаряват и се изпълваме със смиреност.

Приятелят ми Илдемаро дойде с първия възможен самолет от Каракас по време на нескончаема стачка на летците и остана с мен една седмица. В продължение на повече от десет години този учен и деликатен мъж бе за мен брат, интелектуален настойник и спътник, когато живеех в изгнание. Щом го прегърнах, изпитах абсурдна увереност, помислих си, че присъствието му ще те накара да реагираш, че чуеш ли гласа му, ще се събудиш. Използва факта, че е лекар, за да разпита специалистите, да разгледа епикризите, изследванията и рентгеновите снимки, прегледа те от глава до пети с вниманието, което му е присъщо, и с необикновената обич, която изпитва към теб. На излизане ме хвана за ръка и ме изведе да походим край болницата. Беше много студено.

— Как виждаш Паула?

— Много зле.

— При порфирия е така. Уверяват ме, че ще се възстанови напълно.

— Обичам те прекалено много, за да те мамя, Исабел.

— Кажи ми какво мислиш, тогава. Смяташ ли, че може да умре?

— Да — отвърна след дълга пауза.

— Може ли да прекара дълго време в кома?

— Надявам се, че не, но не е невъзможно.

— А ако не се събуди повече, Илдемаро…?

Останахме смълчани под дъжда.

Опитвам се да не се поддавам на чувствата, дъще, защото това те ужасява, но трябва да ме извиниш, ако понякога не устоявам. Дали не полудявам? Не знам кой ден сме, не ме интересуват новините по света, часовете мъчително се влачат във вечно очакване. Мигът, през който те виждам, е много кратък, времето ми минава единствено в очакване. Два пъти дневно вратата на интензивното отделение се отваря и дежурната сестра извиква по името на пациента. Когато назове Паула, влизам разтреперена, невъзможно е, не мога да свикна да те гледам вечно заспала под бръмченето на респиратора, не мога да свикна със сондите и иглите, с бинтованите ти крака и със синините по ръцете. Докато вървя бързо към леглото ти по белия коридор, който се е проточил в безкрая, се моля за помощ на Меме, на Грани, на Тата и на толкова други обични духове, моля ги да си по-добре, да нямаш температура, нито ускорен пулс, да дишаш спокойно и кръвното ти налягане да е нормално. Поздравявам сестрите и дон Мануел, който се влошава с всеки изминат ден и вече почти не говори. Навеждам се над теб, понякога притискам кабел и се включва аларма, преглеждам те цялата, наблюдавам цифрите и линиите на екрана, бележките върху отворената на масата в долния край на леглото ти книга — безполезни действия, защото нищо не разбирам, — но посредством тези кратки ритуали на отчаяние ти отново ми принадлежиш, както когато беше бебе и изцяло зависеше от мен. Поставям ръце на главата ти и на гърдите ти и се опитвам да ти влея здраве и енергия, визуализирам те в кристална пирамида, отделена от злото, в магическо пространство, където можеш да оздравееш. Викам те с галените имена, които съм измисляла през живота ти, и хиляди пъти ти казвам „Обичам те, Паула, обичам те“ и ти го повтарям още и още, докато някой не докосне рамото ми и не съобщи, че посещението е свършило и трябва да тръгвам. Целувам те за последен път и бавно се отправям към изхода. Навън чака мама. Правя жест на надежда с палеца нагоре и двете престорено се усмихваме. Понякога неуспешно.

Тишина, търся тишината. Болничният и градският шум са проникнали в костите ми, копнея за покоя сред природата, за спокойствието в моя дом в Калифорния. Единственото тихо място в болницата е параклисът, там търся убежище, за да се отдам на мисли, да почета и да ти пиша. Придружавам мама до църквата за служба, където обикновено сме сами и свещеникът отслужва само за нас. Извисен над олтара и заобиколен от черен мрамор, Христос кърви с трънен венец на главата, не мога да гледам това клето, изтерзано тяло. Не знам много за значението на службата, но от толкова слушане на ритуалните слова, силата на мита започва да ме вълнува: хляб и вино — плодове на земята и на човешкия труд, превърнати в тялото и кръвта на Христос. Параклисът е разположен зад помещенията на интензивното отделение и за да стигнем до него, трябва да обиколим цялата сграда; изчислила съм, че леглото ти се намира точно от другата страна на стената и мога да насочвам мислите си към теб по права линия. Мама твърди, че няма да умреш, Паула. Договаря се направо с небесата, казва, че си живяла в услуга на ближния, че можеш да сториш още много добро на този свят, че смъртта ти би била абсурдна загуба. Вярата е дар, Бог поглежда в очите ти и те назовава, така те избира, ала мен ме посочи с пръст и ме изпълни със съмнения. Несигурността ми се появи на седемгодишна възраст в деня на първото причастие, когато пристъпвах в църквата, облечена в бяло, с воал на главата, броеница в едната ръка и голяма, украсена с панделка, свещ — в другата. Петдесет момичета вървяхме в редици под акордите на органа и пеенето на послушничките. Бяхме репетирали толкова пъти, че бях запомнила всеки жест, но изгубила разбирането за смисъла на святото тайнство. Знаех, че да сдъвчеш осветената нафора, означава да си спечелиш сигурна присъда за врящия казан в ада, но вече не помнех, че с нафората приемах Христос. Когато се приближих до олтара, свещта ми се пречупи по средата. Счупи се без външна намеса, горната част остана да виси от фитила подобно шия на мъртъв лебед, а аз усетих, че отгоре ме бяха посочили сред моите другарки, за да ме накажат за грешка, която бях пропуснала да изповядам предишния ден. Всъщност бях направила списък на тежки грехове, за да впечатля свещеника, не исках да го отегчавам с дреболии, освен това бях решила, че, изкупвайки смъртни грехове дори и без да съм ги извършила, в общия кюп щяха да ми бъдат опростени и по-леките. Изповядах се за всичко, за което можах да се сетя, въпреки че в някои случаи не знаех какво означава точно: убийство, прелюбодеяние, лъжа, кръвосмешение, деяния срещу родителите ми, нечисти мисли, ерес, завист… Свещеникът ме изслуша във вцепенено мълчание, сетне стана покрусен, направи знак на една монахиня, размениха шепнешком няколко думи и тя веднага ме хвана за ръка, отведе ме в ризницата и с дълбока въздишка изми устата ми със сапун и ми нареди три пъти да повторя молитвата Аве Мария.

Вечер параклисът в болницата едва се осветява от свещи, запалени за обет. Вчера заварих там Ернесто и баща му, хванали главите си в ръце, със съкрушени широкоплещести гърбове, и не посмях да се доближа. Много си приличат — и двамата са едри, мургави и твърди, с мавърски черти и походка, обединяваща мъжественост и благородство в рядко срещана смес. Бащата има изпечена от слънцето кожа, много къса посивяла коса и дълбоки бръчки като белези от нож, които говорят за приключенията му в джунглата и за четирийсет години живот сред природата. Изглежда непоклатим и точно затова толкова се трогнах, като го видях коленичил. Превърнал се е в сянка на сина си, не се отделя от него, така както мама е непрекъснато с мен; придружава го на тренировките по айкидо, извежда го сред полето в продължение на часове, докато и двамата не се почувстват изтощени. „Трябва да изразходваш енергия, в противен случай ще експлодираш“, му казва. Мен ме води в парка, когато е ясно, кара ме да сядам с лице към слънцето, казва ми да затворя очи, да усетя топлината му по кожата си и да се вслушам в звуците на птичата песен, водата, далечното улично движение, та дано се успокоя. Едва узнал за заболяването на снаха си, долетя от дебрите на амазонските джунгли, за да е до своя син; не обича градовете и оживените населени места, задушава се в болницата, хората го смущават, снове напред-назад из коридора на изгубените следи с тъжното нетърпение на звяр в клетка. „По-храбра си и от най-големия мъж сред мъжете, Исабел“, ми казва със сериозен вид и зная, че това е най-ласкавото мнение, което може да има за мен този мъж, свикнал да убива змии с мачетето си.

Лекари от други болници идват да те видят, никога не са се сблъсквали с толкова сложен случай на порфирия, ти се превръщаш в клиничен пример и се боя, че ще се прочуеш в медицинските книги; болестта те повали като гръм, нищо не пожали. Единствено мъжът ти се държи спокойно, всички останали сме изпълнени с ужас, но и той говори за смърт и за други, още по-страшни последици.

— Без Паула нищо няма смисъл, нищо не си струва труда, откакто тя затвори очи, светлината в този свят угасна — казва той. — Господ не може да ми я отнеме, защо тогава ни събра? Имаме още толкова живот да изживеем заедно! Това е жестоко изпитание, но ще го преодолеем. Добре се познавам, знам, че съм създаден за Паула и че тя е родена за мен, никога няма да я изоставя, никога няма да обичам друга, ще я закрилям и винаги ще се грижа за нея. Хиляди неща могат да се случат, болестта и смъртта могат физически да ни разделят, но нашата участ е да се съберем и да бъдем заедно във вечността. Мога да почакам.

— Ще се възстанови напълно, Ернесто, но оздравяването ще е бавно, подготви се. Ще си я отведеш у дома, сигурна съм. Представяш ли си този ден?

— Непрекъснато мисля за това. Ще изкача трите етажа, носейки я на ръце… Ще напълня апартамента с цветя…

Нищо не го плаши, смята, че е твой духовен другар, недосегаем за превратностите на живота и смъртта, не го тревожи неподвижното ти тяло, нито отсъстващият ти ум, казва ни, че е във връзка с душата ти, че го чуваш, че го чувстваш, че се вълнуваш и че не вегетираш, както показват апаратите, за които си свързана. Лекарите скептично свиват рамене, но сестрите се трогват от тази твърдоглава любов и понякога го пускат при теб в непозволени часове, защото са установили, че вземе ли ръката ти, знаците на монитора се променят. Вероятно силата на чувствата може да се измерва със същите апарати, които бдят за сърдечната дейност.

Още един ден в очакване и един ден по-малко надежда. Още един ден в мълчание и един ден по-малко живот. Смъртта свободно се движи из коридора и моята задача е да я отвличам, за да не намери твоята врата.

— Колко дълъг и объркан е животът, мамо!

— Ти поне можеш да го опишеш и да се помъчиш да го разбереш — отвръща тя.

През петдесетте години Ливан беше процъфтяваща държава, мост между Европа и богатите арабски емирства, естествено кръстовище на различни култури, Вавилонска кула, в която се говореха около дузина езици. Търговията и банковите операции в целия район плащаха дан на Бейрут, където пристигаха по суша кервани, отрупани със стоки; по въздух — самолети от Европа, носещи последните новости, и по вода — кораби, които трябваше да чакат на опашка, за да влязат в пристанището. Жени, обвити в черни фереджета, натоварени с вързопи, влачещи деца, ситняха бързешката по улиците с поглед неизменно забит в земята, а безделни мъже седяха на сладка приказка в кафенетата. Магарета, камили, препълнени с хора автобуси, мотоциклети и автомобили чакаха едни до други на светофарите; овчари, облечени досущ като библейските си предци, пресичаха булевардите, подкарали групички овце към кланицата. Няколко пъти на ден пронизителният глас на имама приканяше към молитва от минаретата на джамиите, а камбаните на християнските църкви им пригласяха. В магазините на тази столица се предлагаха най-отбрани стоки, но най-привлекателното за нас бе да бродим из суковете — лабиринти от тесни улички, а от двете им страни — неизброими дюкяни, където човек можеше да купи всичко: като се започне от пресни яйца и се стигне до фараонски реликви. А как само миришеха суковете! Всички ухания на планетата си даваха среща из тези криволичещи сокаци в букет от екзотични и често неугледни лакомства: ястия, пържени в агнешка лой; тестени изделия от точени кори, ядки и мед; миришеше също на открити отходни канали, плувнали в мръсотия и изпражнения; на животинска пот, багрила за кожи и натрапчиви парфюми с мирис на тамян и пачули, на току-що сварено кафе, ароматизирано със семена кардамон; на източни подправки, сред които канела, кимион, черен пипер, шафран… Отвън базарите изглеждаха малки, но всеки търговец се разпростираше навътре посредством поредица от затворени пространства, където блестяха лампи, подноси и амфори от скъпи метали с гравюри от калиграфски рисунки. Килимите бяха струпани на купчини по земята, висяха по стените или седяха изправени и навити на руло по ъглите; дърворезбовани мебели с инкрустации от седеф, слонова кост и бронз се губеха под камари бродирани покривки и чехли. Търговците пресрещаха клиентите и почти ги издърпваха навътре в истински претъпкани със съкровища пещери на Али Баба; предоставяха на тяхно разположение легени, в които да изплакнат ръцете си с розова вода, и им поднасяха гъсто и силно подсладено кафе — най-хубавото в света. Пазарлъкът беше съществен елемент от пазаруването — майка ми твърдо повярва в това от първия ден. На първоначално обявената цена тя реагираше с възклицание на ужас, вдигаше ръце към небесата и с решителна стъпка се насочваше към вратата. Продавачът я хващаше под ръка и я издърпваше навътре, обяснявайки, че тя е първата клиентка за деня, наричаше я „сестро“, казваше, че щяла да му е на късмет и затова бил готов да чуе нейното предложение, въпреки че въпросната вещ била единствена, а цената — повече от оправдана. Майка ми невъзмутимо предлагаше половината, докато останалите членове на семейството излизахме, препъвайки се, поруменели от срам. Собственикът на магазина биеше слепоочията си, призовавайки Аллах за свидетел. „Да ме разориш ли искаш, сестро? Челяд храня, почтен човек съм…“ След три кафета и почти едночасово пазарене, вещта сменяше собственика си. Търговецът доволно се усмихваше, а майка ми се присъединяваше към нас на улицата убедена, че е купила нещо на безценица. Понякога откриваше същата вещ в някой магазин по-нагоре по улицата на много по-ниска цена, отколкото бе заплатила, и това й разваляше настроението за цял ден, ала не можеше да я излекува от изкушението отново и отново да пазарува. Така при едно пътуване до Дамаск тя се спазари за плата за булчинската ми рокля. Наскоро бях навършила четиринайсет години и не поддържах отношения с представители на противоположния пол, като се изключат братята ми, вторият ми баща и синът на богат ливански търговец, който от време на време ме посещаваше под зоркото око на своите и моите родители. Беше толкова богат, че имаше мотопед с шофьор. В разгара на модата на италианските „Веспи“ не остави баща си на мира, докато не му купи мотор, ала понеже последният не желаеше първородният му син да се блъсне някъде с подобно самоубийствено превозно средство, нае шофьор, който караше, а момчето седеше отзад. Във всеки случай аз обмислях идеята да се покалугеря, за да прикрия срама от факта, че нямаше да си намеря съпруг, и обясних това на майка ми на пазара в Дамаск, но тя настоя на своето: „Пълни глупости, каза, това е уникална възможност.“ Тръгнахме си от базара с множество метри бяла органза[11], бродирана с коприна, и в добавка — няколко покривки за бъдещата ми зестра и един параван, които преживяха три десетилетия, безброй пътувания и дългогодишно изгнание.

Стимулиращото въздействие на успешния пазарлък не беше достатъчно, за да се чувства майка ми добре в Ливан, тя живееше с усещането, че е пленничка в собствената си кожа. Жените не можеха да излизат сами, в навалицата някоя непочтителна мъжка ръка често се протягаше оскърбително, а опитаха ли да се защитят, жените се сблъскваха с хор от агресивни подигравки. На десет минути от къщи имаше дълъг, докъдето поглед стигаше, бряг с бял пясък и хладко море, което приканваше да се освежим в следобедните августовски жеги. Трябваше да се къпем цялото семейство заедно, в затворен кръг, за да се предпазим от ръцете на други плувци; невъзможно беше да се излегнем на пясъка, защото със сигурност щяхме да си докараме беля, и затова едва показали глави извън водата, тичахме да се приютим в една колиба, наета специално за тази цел. Климатът, културните различия, усилието да говори на френски и да предъвква отделни думи на арабски, еквилибристиката по разпределяне на семейния бюджет, отсъствието на приятелки и на семейството й, потискаха майка ми.

Ливан успяваше да оцелява в мир и благоденствие, въпреки религиозните войни, които раздираха района от векове; при все това, след кризата за Суецкия канал растящият арабски национализъм бе отворил широка пропаст между политиците и съперничеството беше станало непримиримо. Започнаха бурни размирици, които през юни 1958 г. доведоха до дебаркирането на Шести американски флот. Настанени на третия етаж на сграда, намираща се в пресечната точка на християнския, мюсюлманския и друзкия квартал, се ползвахме с привилегирована наблюдателна позиция към схватките. Чичо Рамон ни накара да поставим дюшеците по прозорците, за да отклоняват заблудени куршуми, и ни забрани да надничаме от балкона, а майка ми в това време с неимоверни трудности уреждаше ваната ни винаги да е пълна с вода и да сме снабдени с пресни продукти. В най-жестоките седмици на кризата бе въведен полицейски час след залез-слънце и само военен персонал имаше разрешение да се движи из улиците, но всъщност това беше часът, когато хората се отпускаха, жените домакини се пазаряха на черния пазар, а мъжете уговаряха сделките. От терасата станахме свидетели на жестоки престрелки между противникови групировки, които заемаха голяма част от деня, но щом се мръкнеше, преставаха като по чудо и под прикритието на нощта потайни фигури се промъкваха и търгуваха с врага, а мистериозни пакети се предаваха от ръка на ръка. През онези дни видяхме да бият с камшик затворници, привързани голи до кръста за стълбове в двора на жандармерията; видяхме покрития с мухи труп на мъж с прерязано гърло, когото държаха два дни на показ на улицата за сплашване на друзите; присъствахме и на отмъщението, последвало оставянето насред улицата от две забулени жени на магаре, натоварено със сирене и маслини. Както се предполагаше, войниците конфискуваха добичето и малко след това чухме експлозия, която превърна в прах стъклата по прозорците и потопи двора на казармата в кръв и човешки остатъци. Въпреки жестокостите, струва ми се, че арабите не приеха много насериозно американското дебаркиране. Чичо Рамон успя да намери пропуск и ни заведе да видим катерите, когато влязоха в залива с готови за стрелба оръдия. По кейовете имаше множество любопитни, очакващи нашествениците, за да търгуват с тях и за да се сдобият с пропуски, та да се качат на самолетоносачите. Тези стоманени чудовища разтвориха своята паст и избълваха големи лодки, пълни с въоръжени до зъби маринци, които бяха посрещнати със салют от овации на брега; едва стъпили на твърда земя, тези калени войни бяха заобиколени от весела тълпа, която се опитваше да им продаде всякакви стоки, като се започне от слънчобрани и се стигне до хашиш и японски презервативи във формата на пъстри рибки. Вероятно не е било лесно на офицерите да поддържат бойния дух на войската и да пречат на войниците да се побратимяват с неприятеля. На другия ден на изкуствената ледена пързалка за кънки за пръв път влязох в контакт с най-могъщата военна сила на света. Цял следобед се пързалях в компанията на стотици униформени младежи с остригани глави и татуирани мускули, които пиеха бира и говореха на някакъв гърлен жаргон, доста различен от това, на което се мъчеше да ме научи мис Сейнт Джон в британския колеж. Можех слабо да общувам с тях, но дори и да говорехме на един и същи език, нямаше какво толкова да си кажем. В онзи паметен ден получих първата целувка в устата — усещането беше като да ухапеш жаба с мирис на дъвка, бира и тютюн. Не си спомням кой точно ме целуна, защото бях неспособна да го различа сред останалите, всички ми се струваха еднакви, но си спомням, че оттогава насетне взех решение по-обстойно да изследвам въпроса с целувките. За нещастие трябваше доста да почакам, докато обогатя познанията си, защото, щом разбра, че градът е залян от жадни за момичета маринци, чичо Рамон удвои надзора и аз бях заключена вкъщи като цвете в харем.

Имах късмет, че моят колеж единствен не затвори вратите си, когато кризата започна; затова пък братята ми престанаха да ходят на училище и прекараха месеци на смъртно отегчение, без да излизат от апартамента. Мис Сейнт Джон реши, че тази война, в която англичаните не участваха, не заслужаваше внимание и предпочете да я игнорира. Улицата пред колежа се подели между две враждуващи банди, разделени с купчини от торби с пясък, зад които дебнеха воюващите. На снимките по вестниците те имаха вид на обесници, а оръжията им всяваха истински ужас, но видени иззад барикадите им от горните етажи на жилищната ни сграда, приличаха на летовници, отишли на пикник. Насред торбите с пясък слушаха радио, готвеха и посрещаха жените и децата си, които идваха да ги видят; убиваха времето в игра на карти, на дама или като спяха следобед. Понякога се договаряха с врага да отскочат за вода и цигари. Невъзмутимата мис Сейнт Джон дълбоко нахлупи зелената си шапка за официални случаи и излезе да преговаря на потресаващия си арабски с тези субекти, които запречваха улицата, за да ги помоли да направят път на училищния автобус; в това време малкото останали ученички и изплашените учителки я наблюдавахме от покрива. Не зная какви доводи им изложи, но в крайна сметка автобусът продължи да се движи по разписание, докато не остана без ученички — използвах го само аз. Внимавах много да не разкажа вкъщи, че другите родители бяха спрели дъщерите си от училище, и нито веднъж не споменах за ежедневните преговори на шофьора с мъжете от барикадите, за да ни оставят да минем. Продължавах да присъствам в часовете, докато колежът се изпразни и мис Сейнт Джон любезно ме помоли да не ходя на училище няколко дни, докато не се реши този неприятен инцидент и хората не се опомнят и не възвърнат здравия си разум. По онова време положението много се беше изострило и говорител на ливанското правителство посъветва дипломатите да изведат семействата си от страната, тъй като безопасността им не можеше да бъде гарантирана. След тайно съзаклятничене чичо Рамон натовари мен и братята ми в един от последните търговски полети. Летището беше гъмжащ мравуняк от хора, които желаеха да отпътуват; някои искаха да натоварят жените и дъщерите си като багаж, нямаха ги за човешки същества и изобщо не разбираха защо трябва да им купуват билет. Едва отлепили се от пистата, една жена, обвита от глава до пети в тъмно фередже, захвана да готви на газов котлон, разположен на пътеката в самолета, и хвърли в паника френската стюардеса. Майка ми остана в Бейрут с чичо Рамон, където изчакаха няколко месеца, а след това ги прехвърлиха в Турция. Междувременно американските маринци се върнаха на самолетоносачите си и изчезнаха без следа, отнасяйки със себе си доказателството за първата ми целувка. Така започна нашето завръщане на другия край на земята, в дома на дядо ми в Чили. Бях на петнайсет години и за втори път щях да съм далеч от мама — първият път беше по време на онази тайна среща в Северно Чили, когато тя отиде при чичо Рамон и любовта им получи своето освещаване. Тогава не знаех, че през по-голямата част от живота ни ще сме разделени. Започнах да й пиша първото си писмо в самолета, продължих да й пиша почти всеки ден в течение на много години и тя ми отвръща със същото. Събираме кореспонденцията в панерче и в края на всяка година връзваме писмата на сноп с цветна панделка и ги прибираме високо в килера; по такъв начин сме събрали планина от страници. Никога не сме ги препрочитали, ала знаем, че регистърът на нашия живот е в безопасност от нетрайностите на паметта.

Образованието ми до този момент беше хаотично, бях понаучила малко френски и английски, бях наизустила значителна част от Библията и разполагах с уроците по самозащита на чичо Рамон, ала ми липсваха най-елементарни познания, за да се оправям в този живот. Когато пристигнах в Чили, дядо ми реши, че с малко помощ за една година мога да завърша училище и се зае лично да ми преподава история и география. После установи, че не мога и да смятам, и ме изпрати на частни уроци по математика. Учителката беше старица с боядисана в катраненочерно коса и няколко самотни зъба в устата и живееше много далеч в скромна къща, украсена с подаръците, които бе получавала от учениците си в продължение на петдесет години педагогическа отдаденост, където невъзмутимо се подвизаваше миризмата на варен карфиол. За да стигна до там, беше необходимо да се тъпча в два автобуса, но си струваше, защото тази жена успя да напъха в мозъка ми достатъчно числа, за да изкарам изпита, след което всичко се заличи от паметта ми завинаги. Пътуването с автобус в Сантяго представляваше опасно приключение, изискващо решителен характер и акробатически способности; разписанието изобщо не се спазваше, чакаше се с часове и накрая автобусът пристигаше толкова препълнен, че бавно напредваше, наклонен на една страна, с увиснали от вратите хора. Стоическото ми възпитание и хлабавите ми стави ми помогнаха да оцелея в тези ежедневни сражения. Заедно с мен на уроците присъстваха още петима ученика и един от тях всеки път сядаше до мен, предоставяше ми записките си и ме изпращаше до спирката на автобуса. Докато търпеливо чакахме на слънце или под дъжда, той мълчаливо слушаше моите преувеличени разкази за пътешествия из места, които не можех да посоча на картата, но чиито имена вземах от „Енциклопедия Британика“ на дядо ми. Дойдеше ли автобусът, моят придружител ми помагаше да се изкатеря по човешкия грозд, увиснал на стъпалото, като ме буташе с две ръце отзад. Един ден ме покани на кино. Казах на дядо, че ще остана по-дълго на урок при учителката и отидох с обожателя в един квартален киносалон, където попаднахме на филм на ужасите. Когато чудовището от Зелената лагуна показа страховитата си глава на хилядолетно влечуго на броени сантиметри от невинната девойка, дето разсеяно плуваше, аз извиках, а то се възползва от случая да ми хване ръката. Говоря за момчето, а не за чудовището, разбира се. Остатъкът от филма протече в някаква мъгла, престанах да се вълнувам от зъбите на гигантското влечуго и от участта на глупавата блондинка, която се къпеше във водите; вниманието ми бе погълнато от топлината и влагата на чуждата ръка, галеща моята, и то така чувствено, както когато захапах ухото на моя възлюбен в Ла Пас, и хилядократно повече, отколкото откраднатата от американския войник целувка на ледената пързалка в Бейрут. Върнах се у дядо с чувството, че летя, убедена, че съм срещнала мъжа на моя живот и че нашите преплетени ръце представляват официален годеж. Бях чувала от приятелката ми Елизабет в колежа в Ливан, че може да се забременее при къпане в един и същи басейн с момче, и предположих естествено, че цял час, прекаран в обмен на пот през ръцете ни може да има същия резултат. През нощта не мигнах и си представях бъдещия си живот, омъжена за него, и очаквах с копнеж следващия урок по математика, ала на другия Ден приятелят ми не дойде в дома на учителката. През целия урок не откъсвах тревожно поглед от вратата, но той не се появи в този ден, нито до края на седмицата, нито когато и да било, просто се изпари. С времето се съвзех от това, че така унизително бях изоставена. Стори ми се, че го видях отново дванайсет години по-късно в деня, когато ме повикаха от моргата, за да идентифицирам трупа на моя баща. Много пъти съм се питала защо изчезна така внезапно и от толкова прехвърляне в ума ми стигнах до жесток извод, но предпочитам да престана с предположенията, защото само в телевизионните сериали се случва двама влюбени да открият, че са брат и сестра. Едно от обстоятелствата, помогнали ми да забравя тази мимолетна любов, бе срещата с друго момче, и тук, Паула, на сцената се появява баща ти. Майкъл има английски корени, представител е на едно от онези имигрантски семейства, чиито членове са се раждали и живели в Чили, но все още говорят за Англия като за home, четат британски вестници, които пристигат със седмици закъснение и поддържат начин на живот и поведение, характерни за деветнайсети век, когато са били самоуверени поданици на велика империя, но чиито обноски не се срещат вече и в сърцето на самия Лондон. Дядо ти по бащина линия работеше в американска медодобивна фирма в северната част на Чили, в едно толкова незначително селище, че дори не е отбелязано на картата. Американският лагер се състоеше от двайсетина къщи, обградени с огради от бодлива тел, където обитателите се мъчеха да възпроизведат по най-добрия възможен начин живота в родните си градове с климатици, бутилирана питейна вода и множество каталози за поръчка на всичко — като се започне от кондензирано мляко и се стигне до плетена мебел от Съединените щати. Всяко семейство упорито се грижеше за градината си, въпреки безмилостното слънце и сушата; мъжете играеха на голф по песъчливите почви, а дамите се състезаваха в конкурси за рози и торти. От другата страна на телената ограда с мъка преживяваха чилийските работници в редици от колиби с общи тоалетни и без други забавления освен едно футболно игрище, разчертано със здрава пръчка върху твърдата пустинна земя, и кръчма в околностите на лагера, където всяка събота и неделя се напиваха. Казват, че имало също и публичен дом, но аз не го открих, когато излязох да го потърся, може би защото очаквах поне един червен фенер, но той сигурно е представлявал обикновена къща, както всички останали. Майкъл се родил и прекарал първите години от живота си на това място, защитен от всяко зло, в райска невинност, докато не го изпратили в британски колеж в Централно Чили. Струва ми се, че не е осъзнавал истински, че живее в Чили чак докато не започнал да носи дълги панталони. Майка му, която всички помним като Грани, имаше големи, сини очи и сърце, чуждо за всяка дребнавост. Животът й премина в кухнята и градината, тя ухаеше на прясно изпечен хляб, на масло и на сладко от сливи. Години по-късно, когато се отказа от мечтите си, започна да мирише на алкохол, но малцина узнаха това, защото тя стоеше на достатъчно разстояние и поставяше носна кърпичка пред устата си, докато говореше, и защото ти, Паула, която тогава беше на осем-девет години, криеше празните бутилки, за да не узнае никой нейната тайна. Бащата на Майкъл беше мургав красавец с външност на андалузец, но във вените му течеше немска кръв, с която той се гордееше; беше изградил в характера си добродетелите, които считаше за тевтонски, и беше образец на почтеност, чувство за отговорност и точност, въпреки че едновременно с това се проявяваше като тесногръд, властен и суховат. Никога не докосваше жена си на публични места, наричаше я young lady, а очите му блестяха, когато я гледаше. Живя трийсет години в американския лагер, като печелеше добри пари, пенсионира се на петдесет и осем години и се премести в столицата, където построи къща до игрището за голф на някакъв клуб. Майкъл е отраснал между стените на колеж за момчета, където животът му бил посветен на учение и мъжки спортове, далеч от майка си, която единствена е била способна да го научи да изразява чувствата си. С баща си разменял само заучени фрази на учтивост и играел на шах през ваканциите. Когато се запознахме, току-що беше навършил двайсет години, беше студент първи семестър по строително инженерство, караше мотор и живееше в апартамент с прислужница, която трепереше над него като над млад господар, и затова той никога не беше прал чорапите си и не можеше да си свари дори едно яйце. Беше висок, напет и много слаб младеж с големи очи с цвят на горена захар и се изчервяваше от смущение. Една приятелка ни запозна, той дойде веднъж да ме види под предлог, че ще ми обяснява нещо по химия, и моментално поиска официално разрешение от дядо, за да ме заведе на опера. Отидохме на „Мадам Бътерфлай“ и аз, която не притежавах и най-малка музикална култура, реших, че това е хумористичен спектакъл и се смях с глас, когато от тавана на сцената захвана да вали дъжд от пластмасови цветя върху една дебелана, дето си дереше гърлото и в същото време си разпаряше корема с нож пред очите на сина си — нещастно създание със завързани очи и две знаменца в ръце. Така започна нашата много бавна и сладка любов, на която бе съдено да продължи доста години, преди да бъде изконсумирана, тъй като на Майкъл му оставаха шест години следване, а аз още не бях завършила училище. Щяха да минат няколко месеца, докато сплетем ръце на един концерт и почти една година до първата ни целувка.

— Харесва ми този младеж, ще подобри семето ни — засмя се дядо, когато най-сетне признах, че се обичаме.

В понеделник смъртта те сграбчи, Паула, дойде и те беляза, ала се срещна с майка ти и баба ти и този път се оттегли. Не се признава за победена и се навърта край теб, шумолейки с вятъра на черните си дрипи и подрънквайки кости. Ти се озова в отвъдното за няколко минути и никой всъщност не може да си обясни как и защо се върна. Никога не те бяхме виждали толкова зле — изгаряше в треска, ужасяващо гъргорене излизаше от гърдите ти, провиждаше се бялото на очите ти иззад притворените клепачи, в един миг напрежението сведе жизнената ти енергия почти до нула, включиха се алармите на мониторите и залата се изпълни с хора, всички се засуетиха край теб и забравиха за нас; затуй присъствахме на мига, в който душата излиташе от тялото ти, а в това време ти инжектираха лекарства, подаваха ти кислород и се мъчеха да задвижат отново изчерпаното ти сърце. Донесоха някакъв апарат и започнаха да ти въздействат с електрически ток — колко ужасяващо пробягваше по тялото ти и те караше да подскачаш в леглото. Чувахме заповеди, пресипнали гласове и тичане. Дойдоха още лекари с нови апарати и спринцовки, колко ли безкрайни минути трябваше да изминат, на нас ни се сториха като нескончаеми часове. Не можехме Да те видим, закриваха те телата на тези, които се суетяха край теб, но съвсем ясно различихме твоята тревожност и тържествуващото дихание на смъртта. В един момент трескавата суматоха внезапно замръзна като на снимка и тогава долових приглушения шепот на мама, която те призоваваше да се бориш, дъще, заповядвайки на сърцето ти да продължава да бие заради Ернесто, заради ценните години живот, които чакаха да бъдат изживени, заради доброто, което тепърва можеше да посееш. Времето спря в часовниците, зелените криви и върхове по екраните на апаратите се превърнаха в прави линии и бръмчене на дълбоко отчаяние замести писъка на алармите. Някой каза „повече нищо не може да се направи…“ друг глас добави „отиде си“, хората се отдръпнаха, някои си тръгнаха и ние те видяхме безжизнена и бледа, като мраморно момиче. Тогава усетих ръката на мама в своята, тя ме побутваше напред и ние пристъпихме към ръба на леглото ти и без нито една сълза ти отдадохме целия запас от нашата сила, цялото здраве и крепкост на нашите най-потайни гени на баски мореплаватели и на непокорни индианци и мълком призовахме всички известни и непознати богове, добрите духове на нашите прадеди и чудодейните сили на живота да се притекат за твоето спасение. Призивът ни беше толкова силен, че от петдесет километра разстояние Ернесто го усети ясно като камбанен звън, узна, че се търкаляш към пропаст, и се втурна към болницата. Междувременно въздухът край леглото ти се вледеняваше, времето се объркваше и когато часовниците отново започнаха да отмерват секундите, за смъртта вече беше късно. Победените лекари се бяха оттеглили, а сестрите се готвеха да изключат системите и да те покрият с чаршаф, когато един от магическите екрани въздъхна и своенравната зелена линия започна да се къдри, оповестявайки завръщането ти към живота. „Паула!“, мама и аз те викахме в един глас, сестрите повтаряха нашия вик и залата се изпълни с твоето име.

Ернесто пристигна един час по-късно, беше погълнал автомагистралата и прекосил града като дихание. Дотогава не се беше съмнявал, че ще оздравееш, но сега, коленичил, покрусен в параклиса, той се помоли мъчението да свърши и ти най-сетне да си отдъхнеш в покой. Въпреки това, когато те прегърна при следващото си посещение, силата на любовта и желанието да те задържи бяха по-крепки от примирението. Усеща те в собственото си тяло, изпреварва клиничните диагнози, долавя знаци, незабележими за други очи, той сякаш е единственият, който общува с теб. „Живей, живей за мен, за нас, Паула, ние сме екип, момичето ми, те молеше, ще видиш, че всичко ще свърши добре, ще бъда твоя опора, твое убежище, твой приятел, ще те излекувам с любовта си, спомни си онзи благословен 3 януари, когато се запознахме и всичко се промени завинаги, не можеш да ме изоставиш сега, едва започваме, имаме половин век пред нас.“ Не зная какви други молби, тайни или обещания ти е шептял в онзи зловещ понеделник, нито как ти е вдъхнал желание за живот с всяка своя целувка, но съм сигурна, че днес дишаш благодарение на непреклонната му нежност. Твоят живот е тайнствена победа на любовта. Вече преодоля най-страшното от кризата, дават ти правилния антибиотик, овладяха кръвното налягане и треската постепенно отстъпва. Върна се в началната точка и аз не зная какво означава това своеобразно възкръсване. Вече повече от два месеца си в кома, не се заблуждавам, дъще, съзнавам колко е тежко състоянието ти, но може напълно да се възстановиш; специалистът по порфирия уверява, че мозъкът ти не е увреден и че болестта е поразила само периферните нерви. Думи, благословени да са тези думи, не преставам да си ги повтарям като някакво магическо заклинание, способно да ти донесе избавление. Днес те бяха поставили обърната на една страна в леглото и въпреки измъчения вид на клетото ти тяло, лицето ти беше непроменено и изглеждаше красива като заспала булка, със сини кръгове под дългите ти мигли. Сестрите те бяха освежили с одеколон и бяха прибрали косата ти в дебела плитка, която висеше от леглото като моряшко въже. Умът ти не дава признаци за живот, но ти си жива и душата ти още те обитава. Дишай, Паула, трябва да дишаш…

Мама продължава да преговаря с Господ, сега му предлага собствения си живот в замяна на твоя, казва, че така или иначе седемдесет години са много време, много умора и много мъка. Аз също бих искала да заема твоето място, но за жалост няма магия, способна да осъществи такава размяна — всяка една от нас — баба, майка и дъщеря — ще трябва да изживее съдбата си. Поне не сме сами, три сме. Баба ти е изморена, опитва се да го скрие, ала годините й тежат и през тези месеци на страдание в Мадрид зимата проникна в костите й, не може да се стопли, спи под планина от одеяла, а денем ходи увита в жилетки и шалове и пак не спира да трепери. Говорих дълго по телефона с чичо Рамон, за да ми помогне да я убедя, че вече е време да се връща в Чили. Няколко дни не можах да пиша, едва сега, когато излизаш от агонията, се връщам към тези страници.

Дискретните отношения, които ни свързваха с Майкъл, разцъфваха бавно и постепенно, по старовремски, в салона на дядо, на чаша чай зиме и купички сладолед лете. Откритието на любовта и щастието, че съм харесвана, ме преобразиха; стеснителността ми отстъпи място на един по-скоро експлозивен характер и настъпи краят на онези продължителни периоди на гневно мълчание от детството и юношеските ми години. Веднъж седмично отивахме с мотора му на концерт, в събота ме пускаха да ида на кино, но да се прибера рано, а понякога в неделя дядо го канеше на някой от семейните обеди, които бяха истински турнир по издръжливост. Самото угощение беше изпълнено с опасности изпитание: сандвичи с морски дарове, банички с лютива плънка, яхния от кокошка, царевичен сладкиш, ястие с месо, колбаси, сметана, салата и домати; вино с плодове и една грамадна кана с писко[12] — най-противната чилийска напитка. Гостите се състезаваха в героично усилие да преглътнат тази гощавка и понякога, като допълнително предизвикателство, преди десерта си поръчваха пържени яйца със сланина. Оцелелите си спечелваха по този начин привилегията да дадат изява на индивидуалната си лудост. На кафето изпадаха в гласовити спорове, а преди да бъдат сервирани чашките със сладък ликьор, се кълняха, че това е последната неделя на шумен семеен гуляй, в който участваха; въпреки това на следващата неделя се повтаряше почти без изменения същото изтезание, защото всяко отсъствие би представлявало невъобразимо безочие, което дядо ми не би простил. Аз се боях от тези сбирки почти толкова, колкото от обедите в дома на Салвадор Алиенде, където братовчедките ме гледаха с прикрито презрение, защото си нямах и идея за какво разговарят. Живееха в малка, приветлива къща, претъпкана с произведения на изкуството, ценни книги и снимки, които, ако все още съществуват, представляват исторически документи. Политиката беше единствена тема в това интелектуално и добре информирано семейство. Разговорът се въртеше из висините на световните събития и рядко се приземяваше около последните подробности по злободневни национални теми, но, така или иначе, аз през цялото време са чувствах като паднала от луната. По онова време четях само научнофантастични романи и докато семейство Алиенде със социалистически плам чертаеха преобразяването на страната, аз се носех от астероид на астероид, придружавана от извънземни, неуловими като ектоплазмата на баба.

При първия случай, в който родителите му дойдоха в Сантяго, Майкъл ме заведе да ме запознае с тях. Бъдещите ми свекър и свекърва ме очакваха на чай в пет часа с колосана покривка, изрисуван английски порцелан и домашни кифлички. Посрещнаха ме топло, почувствах, че, без да ме познават, ме приемат, благодарни за любовта, която давах на сина им. Бащата изми ръцете си десетина пъти по време на краткото ми гостуване и като сядаше на масата, издърпа стола с лакти, за да не ги изцапа преди храна. Към края ме попита дали съм роднина на Салвадор Алиенде и когато потвърдих, изражението му се промени, ала вродената му любезност му попречи да изкаже мнението си по този въпрос при първата ни среща, щеше да има повод да го стори по-късно. Майката на Майкъл ме плени от самото начало — беше чиста душа, неспособна на злонамереност, доброта струеше от прозрачните й очи с цвят на аквамарин. Посрещна ме непринудено, сякаш се познавахме от години, и в онзи следобед двете сключихме пакт за взаимопомощ, който щеше да ни е много полезен през болезнените изпитания в следващите години. За родителите на Майкъл, които вероятно са желаели за сина си кротко и тихо девойче от английската колония, не беше трудно още от самото начало да открият слабостите в моя характер и затова е удивително как толкова скоро ме приеха с отворени обятия.

Не бях навършила и седемнайсет години, когато започнах да работя, и оттогава никога не съм спирала. Завърших гимназията и не знаех какво да правя с бъдещето си, сигурно е трябвало да взема решение да се запиша в университета, ала бях объркана, мечтаех за независимост и, така или иначе, възнамерявах скоро да се омъжа и да имам деца — такава беше съдбата на девойките по онова време. „Би трябвало да учиш нещо, свързано с театър“, ми подсказа мама, която ме познаваше по-добре от когото и да било, но тази идея ми се стори лишена от всякакъв смисъл. Взех си дипломата и още на другия ден си потърсих работа като секретарка, тъй като нямах подготовка за нищо друго. Бях чувала, че в Обединените нации плащат добре и реших да се възползвам от познанията си по английски и френски. В телефонния указател открих на видно място странна дума — ФАО — и без да имам представа какво е това, похлопах на вратата, където ме посрещна младеж с безцветно лице.

— Кой е собственикът тук? — го попитах в упор.

— Не знам… Струва ми се, че няма собственик — промърмори объркано.

— Кой тогава заповядва на останалите?

— Дон Ернан Санта Крус — отвърна без колебание.

— Искам да разговарям с него.

— В Европа е.

— Кой назначава, когато него го няма?

Каза ми името на някакъв италиански граф, поисках среща и когато застанах пред внушителното писалище на този достолепен италианец, обявих, че господин Санта Крус ме изпраща при него за работа. Аристократичният служител дори не заподозря, че не бях виждала очите на шефа му и ме назначи пробно за един месец, въпреки че на изпита по машинопис поставих рекорд по лошо представяне в историята на тази организация. Поставиха ме пред една тежка машина „Ъндерууд“ и ме накараха да напиша писмо в три екземпляра, без да ми кажат, че трябва да е по някакъв бизнес въпрос. Написах писмо, в което се говореше за любовни мъки и което изобилстваше с грешки, понеже клавишите като че ли имаха собствен живот; освен това сложих индигото наопаки и текстът се отпечата на гърба на копията. Потърсиха място, където най-малко поразии можех да направя и така временно ме назначиха за секретарка на аржентински експерт по горите, чиято задача беше да води статистика на дърветата по земното кълбо. Разбрах, че късметът ми не можеше да трае още дълго и се настроих за четири седмици да се науча да пиша правилно на машина и да поднасям кафе като професионална секретарка; същевременно се молех страшния Санта Крус да го връхлети смъртоносна катастрофа и никога да не се върне. Въпреки това молбите ми не бяха чути и точно след месец си дойде собственикът на ФАО — огромен мъжага с вид на арабски шейх и гръмовержен глас, пред когото служителите изобщо и италианският благородник в частност се кланяха с почитание, за да не кажем ужас. Преди да научи за съществуването ми по други пътища, аз се явих в кабинета му, за да му разкажа, че съм използвала височайшето му име без позволение и че съм готова да изтърпя съответното наказание. Оглушителен кикот посрещна моята изповед.

— Алиенде… от кои Алиенде си? — изрева най-сетне, щом успя да изтрие сълзите си.

— Баща ми като че ли се казва Томас.

— Как така „като че ли“? Не знаеш ли името на баща си?

— Човек не може да е сигурен кой е баща му, може да е уверен само за майка си — отвърнах с достойнство.

— Томас Алиенде? Аха, знам го! Много интелигентен мъж… — и застина, загледан в празното пространство като човек, умиращ от желание да разкрие някаква тайна, ала не може.

Чили е колкото носна кърпичка. Оказа се, че този господин с обноски на султан беше един от най-добрите приятели от младежките години на Салвадор Алиенде; освен това добре познаваше майка ми и втория ми баща и поради тези причини не ме изхвърли на улицата, както се надяваше италианският граф, а ме премести в Отдела по информация, където човек с въображение като моето би бил повече на мястото си, отколкото преписвайки статистически данни за горите, ми обясни. Във ФАО ме търпяха няколко години, там завързах приятелства, научих основното от занаята на журналиста и ми се предостави първата възможност да работя за телевизията. През свободното си време превеждах долнопробни любовни романи от английски на испански. Това бяха романтични историйки, наситени с еротика и скроени по един и същи калъп: красива и добродетелна бедна девойка среща мъж зрял, силен, могъщ, мъжествен, претърпял разочарование в любовта и самотен, на някакво екзотично място, например полинезийски остров, където тя работи като детска учителка, а той притежава имение. Тя винаги е девствена, дори и да е вдовица, с нежна гръд, издути устни и премрежени от нега очи; неговите слепоочия сребреят, кожата му е със златист загар, а мускулите му са от стомана. Земевладелецът я превъзхожда във всичко, но учителката е с добро сърце и красива. В края на шейсет страници пламенна любов, ревност и непонятни интриги те, разбира се, се оженват и непорочната девица бива дефлорирана от стоманения мъжкар в дръзка финална сцена. Необходима бе твърдост на характера, за да остане човек верен на оригиналната версия, но въпреки старанието на мис Сейнт Джон в Ливан, моята не беше достатъчна. Почти без да се усетя, променях някои неща, за да подобря образа на героинята, започвах с изменения в диалозите, за да не изглежда тя съвсем малоумна и сетне се оставях на вдъхновението и въвеждах нов край, при което понякога девицата завършваше дните си, продавайки оръжие в Конго, а земевладелецът се отправяше за Калкута, за да цери прокажени. Не се застоях задълго в този занаят, след няколко месеца се отказаха от услугите ми. По онова време родителите ми се бяха върнали от Турция и живеех с тях в голяма къща в испански стил от кирпич с керемиден покрив в полите на планината, докъдето придвижването с автобус беше трудно, а прокарването на телефон — невъзможно. Имаше кула, двайсетдекарова плодна градина, една меланхолична крава, която не даваше мляко, прасе, което гонехме с метлата от спалните, кокошки, зайци и тиквен храст, виещ се до покрива, чиито огромни плодове се търкулваха отвисоко и поставяха в опасност живота на всеки, който се озовеше в този момент отдолу. Хващането на автобуса за отиване и връщане от работа се превърна в натрапчива мисъл, ставах в зори, за да пристигна навреме, а вечер превозното средство беше претъпкано, така че отивах при дядо и там чаках да стане късно, за да се кача в някой по-празен. Така се зароди навикът всеки ден да се отбивам да видя стареца и той стана толкова важен и за двама ни, че аз му измених само когато раждах децата си, през първите дни на военния преврат и веднъж, когато исках да се направя руса, но поради грешка на фризьора се сдобих със зелена коса. Осмелих се да се появя пред Тата чак когато намерих перука с моя истински цвят. Зиме нашата къща беше леден затвор, чиито тавани течаха, ала през пролетта и лятото беше прекрасна с глинените саксии, преливащи от петунии, бръмченето на пчелите и птичата песен, уханието на цветя и плодове, пречкащото се в краката на гостите прасе и чистия планински въздух. Неделните обеди се преместиха от дома на Тата в къщата на баща ми, там родът провеждаше ежеседмичните си съкрушителни сбирки. Майкъл, който идваше от кротко семейство, в което цареше абсолютна вежливост, и когото в училище бяха научили никога да не дава израз на чувствата си освен на игрището за спорт, където беше позволено човек да се държи като варварин, беше ням свидетел на необузданите страсти в моето семейство.

През онези години в странна самолетна катастрофа загина вуйчо Пабло. Летял в малък самолет над пустинята в Атакама и машината се взривила във въздуха. Неколцина видели експлозията и горяща топка да се спуска от небето, но не се намериха никакви следи и след като грижливо претърсиха района, спасителните отряди се върнаха с празни ръце. Нямаше какво да погребем и церемонията се извърши с празен ковчег. Толкова внезапна и брутална беше загубата на този човек, когото много обичах, че си въобразих, че не е бил превърнат в пепел над онези самотни дюни, че по някакво чудо се е спасил, но е преживял травма, от която не можеше да се възстанови, и сега бродеше из други географски ширини, превърнат в равнодушен и безпаметен старец, който не подозираше за съществуването на младата съпруга и четирите деца, останали без баща. Беше женен за едно от онези редки същества с кристалночиста душа, обречени на пречистване чрез усилие и страдание. Дядо ми посрещна горчивата новина без да трепне, стисна устни, изправи се, облегнат на бастуна си, и излезе, накуцвайки, на улицата, за да не може никой да види израза на очите му. Никога повече не спомена любимия си син, така както не говореше за Меме. За този храбър старец колкото по-дълбока беше раната, толкова повече се затваряше в болката.

Бяха минали три години от моята в известна степен платонична любов, когато дочух моите колежки да говорят за някакво вълшебно хапче, което предпазвало от забременяване и което беше предизвикало революция в Европа и в Съединените щати, а сега можеше да се намери и в някои местни аптеки. Осведомих се повече и узнах, че можеше да се купува само с рецепта от лекар, ала не се осмелих да се обърна към невероятния доктор Бенхамин Виел, който по онова време се беше превърнал в гуру на семейното планиране в Чили; не ми достигна смелост да се доверя на майка си и да говоря с нея по този въпрос. Освен това тя имаше прекалено много грижи със синовете си, които бяха в пубертета, за да мисли за вълшебните хапчета на неомъжената си дъщеря. Брат ми Панчо беше изчезнал от дома, подмамен от някакъв лъжесветец, който събираше последователи, обявявайки се за нов пророк. Всъщност въпросната особа притежавала ковачница в Аржентина и цялата работа се оказа сложна теологическа измама, но истината излезе на бял свят много по-късно, когато брат ми и други младежи бяха пропилели години в преследване на един мит. Какво ли не направи майка ми, за да изтръгне сина си от тайнствената секта, отиде няколко пъти да го дири, когато брат ми стигна до дъното на отчаянието и потърси помощ от семейството. Спасяваше го от мрачни, зловонни кочини, където го намираше изгладнял, болен и излъган; въпреки това едва посъвзел се, отново изчезваше и в продължение на месеци не знаехме къде е. От време на време чувахме, че се скитал из Бразилия, където усвоявал вудуистки знания, или пък в Куба, където се подготвял за революционер, ала нито един от тези слухове не почиваше на реална основа и всъщност нищо не знаехме за него. В това време брат ми Хуан прекара няколко нещастни години в Училището по авиация. Малко след като постъпи, разбра, че му липсват способности и издръжливост, за да понесе живота там, че мрази абсурдните военни принципи и церемонии, че родината въобще не го интересува и че ако не излезе оттам, скоро ще загине в ръцете на по-старите кадети или пък ще се самоубие. Един ден избяга от училището, ала отчаянието не го отведе много надалеч — появи се вкъщи с окъсана униформа, пелтечейки, че е дезертирал и че хванат ли го, ще го изправят пред военен съд, а в случай, че се спаси от разстрел заради предателство към родината, ще прекара остатъка от дните си в затворническа килия. Майка ми побърза да вземе мерки — скри го в килера, даде обет пред Богородицата на Кармен, покровителка на чилийските въоръжени сили, молейки я за подкрепа в начинанието, сетне отиде на фризьор, облече най-хубавата си рокля и поиска аудиенция при директора на училището. Щом влязла при него, не му дала възможност да отвори уста, веднага се нахвърлила върху него, хванала го за дрехата и се разкрещяла, че единствено той е отговорен за съдбата на сина й, че как можело да не си дава сметка за униженията и мъченията, на които били подлагани кадетите, че ако нещо се случело на Хуан, тя щяла да се погрижи да срине репутацията на училището в калта и така продължила да го обстрелва с доводи и да го разтърсва, докато генералът, сразен от тези очи на пантера и от развихрилия се майчински инстинкт, не приел отново брат ми в строя.

Но да се върнем на хапчето. С Майкъл не говорехме за такива груби подробности, пуританското ни възпитание доста ни тежеше. Разменените ласки в някое ъгълче в градината вечер ни докарваха до изтощение, а у мен отключваха истински бяс. Трябваше ми доста време, за да разбера механизма на секса, тъй като не бях виждала гол мъж, с изключение на мраморни статуи с член като на момченца, и не бях наясно с това какво представлява ерекцията, и при допира с онова твърдо нещо мислех, че са ключовете от мотора в джоба на панталона му. Тайното четене на „Хиляда и една нощ“ в Ливан бяха напълнили главата ми с метафори и поетични образи, но сега ми беше нужно обикновено практическо ръководство. По-късно, когато ми се изясниха разликите между мъжа и жената и начина на действие на нещо толкова просто като пениса, се почувствах измамена. Тогава не виждах и все още продължавам да не виждам разликата от морална гледна точка между онези жарки сеанси на неудовлетворяващо опипване и наемането на стая в хотел, където да направим това, което фантазията ни продиктуваше, ала нито един от двамата не се осмеляваше да предложи подобно нещо. Подозирам, че в околността не бяха останали много целомъдрени девици на моя възраст, но тази тема беше табу в онези времена на колективно лицемерие. Всяко момиче с разбунтувани хормони, нечиста съвест и ужас, уверяваше по най-убедителния възможен начин, че стигнат ли до край, момъкът не само можеше да се изпари яко дим, но и да се похвали със завоеванието си. Ролята на мъжете беше да нападат, а нашата — да се браним, преструвайки се, че сексът не ни интересува, защото не се гледаше като на проява на добър вкус да улесняваш собственото си прелъстяване. Колко различни бяха за теб нещата, Паула! Беше на шестнайсет години, когато една сутрин дойде да ми кажеш да те заведа на гинеколог, защото искаше да поговорите за противозачатъчни средства. Онемяла от силно вълнение, защото осъзнах, че детството ти е приключило и че започваш да убягваш от моята опека, те придружих. „По-добре да не го коментираме, дъртушо, никой няма да разбере това, че ми помагаш в подобно дело“, ме посъветва ти тогава. На твоята възраст аз плувах в мътни води, ужасена от апокалиптични предупреждения: „Отваряй си очите на четири, когато те черпят с напитка, може да е заразена с прах, дето дават на кравите, за да ги разгонят; не се качвай в колата му — ще те отведе на пусто място и прекрасно знаеш какво може да ти се случи.“ От самото начало се бунтувах срещу този двоен морал, който позволяваше на братята ми да прекарват нощта извън дома и да се прибират призори, вонейки на алкохол, без никой да се трогне от това. Чичо Рамон се затваряше насаме с тях, това бяха „мъжки работи“, в които майка ми и аз нямахме думата. Считаше се за нещо в реда на нещата да се промъкват нощем в стаята на прислужничката; шегуваха се с това и аз изпитвах двойна обида, защото към мъжкото всемогъщество се добавяше класовото надмощие. Представям си скандала, ако аз поканех градинаря в стаята си. Въпреки бунтарството ми, страхът от последиците ме парализираше, нищо не охлажда така силно страстите, както заплахата от ненавременна бременност. Никога не бях виждала презерватив, с изключение на едни, дето приличаха на тропически рибки, които ливанските търговци предлагаха на маринците в Бейрут, но тогава смятах, че са балончета за тържество по случай рожден ден. Първият кондом, попаднал в ръцете ми, ми го показа ти в Каракас, Паула, когато се движеше навсякъде с куфарче, пълно със спомагателни средства за твоя курс по сексуалност. „Направо е невероятно, че на твоята възраст не знаеш как се използва“, ми каза ти един ден, когато бях навършила четирийсет години, бях публикувала първия си роман и пишех втория. Сега ме изненадва такова невежество у човек, изчел толкова нещо, колкото мен. Освен това в детството ми се беше случило нещо, което можеше да ме просвети или поне да възбуди любопитството ми да науча нещо повече по въпроса, ала аз държах блокиран спомена в най-тъмните кътчета на паметта.

В онзи коледен ден на 1950 година вървях по крайбрежната алея — дълга и обточена със здравец. Бях на осем години, кожата ми бе изгоряла от слънцето, носът ми беше обелен, а лицето — обсипано с лунички; бях облечена с бяла престилка пике и носех огърлица от мидени черупки, нанизани на конец. Бях оцветила ноктите си с червен акварел, пръстите ми изглеждаха като натъртени, и бутах камъшитена количка с новата си кукла, която представляваше зловещо гумено бебе с отвор за устата и с друг отвор между краката, така че като и се даваше вода отгоре, тя да излиза отдолу. Плажът беше пуст, предната вечер жителите на селото бяха вечеряли късно, бяха ходили на службата в полунощ и бяха празнували до сутринта, затуй по това време още никой не беше станал. В края на алеята започваше скалиста местност, където океанът се разбиваше с грохот във вихрушка от пяна и водорасли; светлината беше толкова силна, че цветовете се губеха в ярката белота на утрото. Рядко отивах толкова надалеч, ала в онзи ден стигнах чак до тези места, търсейки място, където да дам вода на куклата и да й сменя пелените. Долу, измежду скалите, някакъв мъж излезе от морето, носеше очила за подводно гмуркане и гумен маркуч в устата, който махна с рязко движение и си пое дъх с пълни гърди. Беше облечен с черен, много износен панталон за плуване, а на кръста си имаше вързан шнур, от който висяха някакви железа с извити краища — инструментите му за лов на дребни морски дарове. Носеше три морски таралежа, които прибра в един сак и сетне се излегна по гръб да си почине върху една скала. Гладката му кожа без косми приличаше на обработена кожа, а косата му беше много черна и къдрава. Посегна към бутилка с вода и отпи на големи глътки, събирайки сили, за да се гмурне отново; с опакото на ръката си отметна косата от лицето и изтри очите си, после погледна нагоре и ме видя. Отначало може би не успя да се ориентира за моята възраст, забеляза фигура, залюляла някакъв вързоп в ръце, и в отблясъците на онзи час — към единайсет преди обед — сигурно ме взе за майка с детето си. Повика ме с изсвирване и вдигна ръка за поздрав. Изправих се недоверчива и любопитна. Очите му бяха свикнали със слънцето и ме позна, отново махна с ръка и ми каза да не се плаша, да не си тръгвам, че имал нещо за мен; извади два таралежа и половин лимон от сака и започна да се катери по скалите. „Колко си се променила, миналата година изглеждаше сополанка като братята си“, ми каза. Отстъпих няколко крачки, но после също го познах и му отвърнах с усмивка, като закривах с ръка устата си, защото все още сменях зъбите си. Обикновено следобед се отбиваше вкъщи и предлагаше стоката си, дядо държеше лично да избира рибата и морските дарове. „Ела, седни тук до мен, дай да видя куклата ти, щом е гумена, с положителност може да се къпе, ще я потопим в морето и аз ще имам грижа за нея, нищо лошо няма да й се случи; виж, там долу имам сак, пълен с морски таралежи, следобед ще занеса няколко на дядо ти, искаш ли да ги опиташ?“ Взе един с големите си мазолести ръце, като не обръщаше внимание на твърдите бодли, вкара върха на една кука при главата му, където черупката има формата на пресукана бисерна огърлица, и го отвори. Откри се оранжева кухина и вътрешности, които плаваха в тъмна течност. Поднесе мекотелото към носа ми и ми даде да помириша, това бил мирисът на морските дълбини и на жените, когато били възбудени. Вдъхнах, първо срамежливо, а сетне с наслада това ухание на йод и сол. Обясни ми, че таралежът трябва да се консумира само докато е жив, иначе се превръща в смъртоносна отрова, изстиска няколко капки лимон във вътрешността на черупката и ми показа как се движат езиците, опарени от киселината. Извади един с пръсти, отметна глава назад и го плъзна в устата си, струйка тъмен сок се стече по пълните му устни. Съгласих се да опитам — бях виждала дядо и вуйчовците ми да изпразват черупките в паничка и да поглъщат съдържанието с лук и кориандър — и рибарят извади друго парче и ми го даде в устата, беше крехко и меко, но и някак грапаво, като мокра кърпа. Вкусът и мирисът не могат да се сравнят с нищо друго, в началото ми се стори отвратително, но после усетих сочното месо да трепти и устата ми се изпълни с неделим букет от различни миризми. Мъжът извади от черупката едно по едно парчетата розово месо, изяде една част, а другите даде на мен, сетне разтвори и втория таралеж и бързо му видяхме сметката, смеейки се, пръскайки сок, облизвайки взаимно пръстите си. Накрая се зарови в окървавеното дъно на черупките и извади няколко дребни рачета, които се хранеха с мекотелото и затова имат чист и силно концентриран вкус. Постави едно от тях на върха на езика си и изчака с отворена уста то да пролази навътре в устата му, смачка го с небцето си и после ми показа разплесканото мекотело, преди да го глътне. Затворих очи. Усетих дебелите му пръсти да очертават контура на устните ми, върха на носа и брадичката ми, да ме гъделичкат — отворих уста и усетих крачетата на рачето да се движат, ала не успях да потисна позива за повръщане, който ме обзе, и го изплюх. „Каква си глупава“, ми каза и вдигна животинката измежду скалите и я изяде. „Не вярвам, че куклата ти пишка, дай да видя, покажи ми дупчицата. Мъж ли е, или жена твоята кукла? Как така не знаеш! Има ли пишка или не?“ И сетне ме загледа с неразгадаемо изражение и изведнъж взе ръката ми и я постави върху своя член. Почувствах подутина под влажния плат на панталона, нещо, което се движеше като голямо парче от маркуч, понечих да отдръпна ръка, но той я държеше здраво и шепнеше с променен глас да не се страхувам, че нямало да ми стори нищо лошо, само много приятни неща. Слънцето стана по-жарко, светлината — още по-бяла, а ревът на океана стана оглушителен, докато под ръката ми оживяваше онова твърдо нещо, водещо към падение. В този миг гласът на Маргара ме извика някъде отдалеч и прекъсна магията. Стреснат, мъжът се изправи и ме блъсна, за да ме отстрани, взе куката за риболов и заслиза, скачайки по скалите към морето. Насред пътя спря за малко, обърна се и посочи ниско към корема си. „Искаш ли да видиш какво имам тук? Искаш ли да разбереш какво правят мама и татко? Правят го точно както кучетата, но много по-добре, чакай ме тук следобед, по време на сиестата, някъде около четири, и ще идем в гората, където никой няма да ни види.“ Миг след това изчезна сред вълните. Сложих куклата в количката и се отправих обратно към дома. Цялата треперех.

Винаги обядвахме в двора с хортензиите под старата асма край голяма маса, застлана с бели покривки. В онзи ден семейството беше в пълен състав, за да отпразнува Коледа; висяха гирлянди, борови клонки и малки чинийки с ядки и захаросани сушени плодове красяха масата. Поднесоха останалото от пуйката от предишната вечер, салата от маруля с домати и крехка царевица и огромна тава с ориз, запечен на фурна с лук и масло. Сервираха рибата цяла, с опашката и с едра глава с умоляващи очи, и с непокътната кожа, подобна на сребърна ръкавица на точки, която майка ми свлече с едно движение, откривайки лъскавото месо. От ръка на ръка се предаваха каните с бяло вино и праскови и подносите с прясно изпечен, още топъл хляб. Както обикновено, разговаряха, надвиквайки се. Дядо ми, по риза и със сламена шапка, единствен правеше изключение от шумната врява, погълнат от задачата да изчисти семето на една люта чушка, за да я напълни със сол и да получи след няколко минути солена и лютива течност, способна да перфорира цимент, която той с наслада изпиваше. Децата седяхме в единия край на масата — бяхме петима палави братовчеди, оспорващи си най-златистите парчета от хляба. Аз още усещах вкуса на морските таралежи в устата си и от ума ми не излизаше мисълта, че в четири имам среща. Прислужничките бяха подготвили стаите добре проветрени и освежени и след като се наобядва, семейството се оттегли за почивка. Петимата братовчеди деляхме обща стая с пет кушетки, беше трудно да се избяга от сиестата, тъй като страховитото око на Маргара зорко бдеше, но след известно време дори тя отиде, изтощена, в стаята си. Изчаках другите деца да се унесат в сън и къщата да се успокои, станах безшумно, облякох си престилката и сандалите, скрих куклата под леглото и тръгнах. Дървеният под скърцаше при всяка моя стъпка, но в къщата всичко вдигаше шум — дъските на пода, водопроводните тръби, моторът на хладилника и на водната помпа, плъховете и папагалът на Тата, който лятно време прекарваше времето си, засипвайки ни с ругатни от мястото си.

Рибарят ме чакаше в края на крайбрежната алея, облечен в тъмен панталон, бяла риза и гумени чехли. Щом доближих, тръгна напред и аз го последвах безмълвна, като сомнамбул. Пресякохме улицата, хлътнахме в малка уличка и заизкачвахме хълма по посока към гората. Горе на високото нямаше къщи, а само борове, евкалиптови дървета и храсти; въздухът беше свеж, почти студен и слънцето едва проникваше през сенчестия зелен свод. Силният аромат на дърветата и диворастящите храсти от мащерка и мента се смесваха с уханието, издигащо се откъм морето. По покритата с изгнили листа и борови иглички пръст пробягваха зелени гущерчета; леките им крачета, някой птичи вик и шумът на клонките, залюлени от бриза, бяха единствените доловими шумове. Той ме хвана за ръка и ме поведе навътре в гората; напредвахме сред растителност от всички страни, аз не можех да се ориентирам, не чувах морето и се почувствах изгубена. Вече никой не можеше да ни види. Толкова ме беше страх, че не можех да говоря, нямах смелост да се изтръгна от ръката, която ме държеше, и да се втурна да бягам, знаех, че той е много по-силен и бърз от мен. „Не разговаряй с непознати, не давай да те докосват, допуснеш ли чужд допир между краката си, вършиш смъртен грях и освен това забременяваш и коремът ти започва да се издува като балон все повече и повече, докато накрая не се спука и не умреш“, гласът на Маргара отекваше в мен, набивайки в главата ми ужасни предупреждения. Съзнавах, че върша нещо забранено, ала не можех да се върна назад, нито да избягам, бях заклещена в капана на собственото си любопитство, на някакво вълнение, по-силно от ужаса. В други моменти от живота си също съм чувствала това смъртно замайване пред опасността и много пъти съм се поддавала, неспособна да устоя на настоятелния повик на приключението. В някои случаи изкушението е погубвало живота ми, както по времето на военната диктатура, в други го е обогатявало, както когато се запознах с Уили и склонността ми да рискувам ме тласна да го последвам. Най-сетне рибарят спря. „Тук е добре, каза и нагласи няколко клона така, че да се образува нещо като ложе, легни тук, сложи главата си на ръката ми, за да не се напълни косата ти с листа, точно така, стой спокойна, ще си поиграем на мама и татко“, каза пресекливо, задъхвайки се, а в това време грубата му ръка опипваше лицето и шията ми, спускаше се отпред по престилката ми, търсейки детинските ми зърна, които щръкнаха при допира му, галейки ме така, както никой никога дотогава не ме беше галил — в нашето семейство не се докосвахме. Усещах топла отмала да размеква костите и волята ми, някъде дълбоко в мен се надигна първичен страх и аз се разплаках. „Какво ти е, глупаво момиченце? Няма да ти сторя нищо лошо“ и ръката на мъжа изостави деколтето и се спусна към краката ми, изучавайки ги бавно, разтваряйки ги твърдо, но без насилие, изкачвайки се все повече и повече до самия център. „Не плачи, само ще те докосна много внимателно с пръст, в това няма нищо лошо, разтвори крака, отпусни се, не се страхувай, няма да ти го пъхна, не съм малоумен, нали ако ти сторя нещо, дядо ти ще ме убие, нямам намерение да те чукам, само малко ще си поиграем.“ Разкопча престилката ми и я свали, ала остави гащетата ми, предполагам, че усещаше заплашителния дъх на Тата във врата си. Гласът му беше станал дрезгав, шептеше безспир някаква смесица от мръсотии и нежни слова и целуваше лицето ми с плувнала в пот риза, полузадушен, дишайки бурно, притискайки се в мен. Помислих си, че ще умра премазана, сплескана от кокалестото тяло и от тежестта му, задушена от неговия мирис на пот и море, от дъха му на чесън и вино; в това време силните му и топли пръсти се движеха като лангусти между краката ми, натискайки и търкайки, а ръката му покриваше онази потайна част от тялото ми, която никой не биваше да докосва. Не можех повече да търпя, усетих, че нещо дълбоко в мен се отваря, разпуква се и се взривява на хиляди частици, през това време той започна да се търка в мен все по-бързо и по-бързо, в непонятен пароксизъм от степания и неописуеми предсмъртни хрипове и накрая се строполи до мен с глух вик, който не излезе от него, а от самата земна утроба. Не разбрах добре какво се беше случило, нито колко време бях прекарала до този мъж без дрехи, само с небесносините си и непокътнати памучни гащета. Потърсих престилката си и непохватно я облякох, ръцете ми трепереха. Рибарят закопча копчетата на гърба ми и ме погали по косата — „недей да плачеш, нищо лошо не ти се е случило“, каза и веднага се изправи, хвана ме за ръка и ме поведе тичешком надолу по склона към светлината. „Утре ще те чакам по същото време, и през ум да не ти минава да ме вържеш и не казвай нищичко за това на никого. Ако дядо ти узнае, ще ме убие“, ме предупреди на раздяла. Но на следващия ден той не дойде на срещата.

Предполагам, че това преживяване е оставило някъде рана в мен, защото във всичките ми книги има прелъстени деца или прелъстители, почти винаги те са незлобливи, с изключение на негърското момиче, което двама типове хващат с грубост в „Безкрайният план“. Възкресявайки спомена за рибаря, не изпитвам отвращение, нито ужас, напротив, усещам смътна нежност към момиченцето, което съм била, и към мъжа, който не ме изнасили. Дълги години бях пазила тайната дълбоко скрита в отделен участък от паметта си и затова не я свързах със събуждането на сексуалността ми, когато се влюбих в Майкъл.

Разбрахме се с невролога да те изключим от респиратора за една минута, Паула, но не съобщихме на другите от семейството, защото още не могат да се съвземат от онзи зловещ понеделник, когато замалко не прекрачи в отвъдното. Мама не може да го спомене, без да се разплаче, буди се нощем с видения за смъртта, надвесена над леглото ти. Мисля, че както и Ернесто, тя вече не се моли да оздравееш, а да престанеш да страдаш, ала аз не съм загубила желание да продължавам да се боря за теб. Лекарят е благ човек, с очила, закрепени на върха на носа му и измачкана престилка, които му придават уязвим вид, сякаш току-що е станал от следобеден сън. Той е единственият лекар тук, който не изглежда равнодушен към скръбта на всички нас, дето прекарваме дните в коридора на изгубените следи. Той обаче е специалист по порфирия и се интересува повече от тръбите в лабораторията си, където изследва кръвта ти, и идва рядко да те види. Днес сутринта те изключихме за първи път. Неврологът прегледа жизнените ти показатели и прочете рапорта от нощта, а в това време аз призовавах баба си и твоята баба, тази очарователна Грани, която си отиде преди четиринайсет години, да ни се притекат на помощ. „Готова ли сте?“, ме попита, поглеждайки ме над очилата си, а аз отвърнах с кимване, защото си изгубих гласа. Натисна някакъв прекъсвач и изведнъж престана течното бръмчене на въздуха в прозрачния маркуч на врата ти. Аз също престанах да дишам, докато с часовник в ръка броях секундите и те умолявах, призовавах те настоятелно да дишаш, Паула, моля те. Всеки миг се отпечата в мен като камшичен удар, трийсет, четирийсет секунди — нищо, още пет секунди и като че ли гръдта ти се повдигна, но толкова леко, че може да е било измама; петдесет секунди… и повече не биваше да се чака, ти беше безжизнена, а аз самата се задушавах. Апаратът отново заработи и скоро цветът се върна на лицето ти. Прибрах часовника разтреперена, кожата ми пареше, бях плувнала в пот. Лекарят ми подаде парче марля.

— Изтрийте се, имате кръв по устните — каза.

— Следобед отново ще опитаме и утре пак, и така малко по малко, докато започне да диша сама — отсякох, щом възвърнах способността си да говоря.

— Може би Паула няма да се справи…

— Разбира се, че ще се справи, докторе. Ще я измъкна оттук и по-добре тя сама да ми помогне.

— Допускам, че майките винаги знаят повече от останалите. Ще намаляваме постепенно интензитета на респиратора, за да упражняваме мускулите й. Не се безпокойте — кислород няма да й липсва — усмихна се той и гальовно ме потупа по рамото.

Излязох със замъглени очи при мама, предполагам, че Меме и Грани останаха при теб.

Веднага, щом разбра за последната криза, Уили пристигна и този път беше уредил да отсъства от офиса пет дни, цели пет дни с него… колко ми бяха нужни! Тези дълги раздели са опасни, любовта се хлъзга по подвижен пясък. „Страх ме е да не те загубя, казва ми той, чувствам, че се отдалечаваш все повече и повече и не знам как да те задържа, помни, че си моя жена, моята душа.“ Не съм го забравила, ала е истина, че се отдалечавам малко по малко, болката е път за самотници. Този мъж ми носи вихрушка от свеж въздух, превратностите са закалили характера му, нищо не го плаши, има неизчерпаема сила за всекидневните битки, неспокоен и припрян е, но го обзема будистко спокойствие, когато трябва да понася нещастия, и затова е добър другар в трудностите. Заема изцяло малкото пространство на нашия апартамент в хотела и нарушава крехката рутина, установена от мен и мама, като ни увлича като две балерини в някаква тясна хореография. Човек с размерите и характерните черти на Уили не може да мине незабелязан, дойде ли той, настъпва безпорядък и глъч и малкият котлон забравя що е почивка — цялата сграда се изпълва с аромата на вкусните му гозби. Наемаме още една стая и с мама се сменяме в болницата, така мога да остана за няколко часа насаме с него. Сутрин той приготвя закуската и вика тъща си, която се явява по нощница, с вълнени терлици, увита с шалове и с отпечатъци от възглавницата по бузите, досущ като прекрасна баба, излязла от приказките, сяда на нашето легло и започваме деня с препечени филийки и големи чаши с ароматно кафе, донесено от Сан Франсиско. До навършване на петдесет години Уили не е знаел що е семейство, но бързо свикна да дели личното си пространство с моето и не му се струва странно сутрин да сядаме трима в леглото ни. Вечер излизаме да вечеряме в един ресторант на „Пласа Майор“, където се оставяме на изкушението на шумни кръчмари, облечени като контрабандисти от оперетна постановка, които ни обслужват в каменни салони със сводести тавани. Всички пушат и нито един прозорец не е отворен, много сме далеч от американската мания за здравословен начин на живот. Ядохме до насита смъртоносни ястия: пържени калмари и гъби с чесън, изпечено в глинен съд хрупкаво агне със златиста кожичка, от което капеше мазнина и ухаеше на традиционни треви; кана със сангрия — прекрасно вино с плодове, което се пие като вода, но по-късно, когато човек се изправи, го удря като с чук в тила. От седмици не бях яла така. С мама често залъгваме глада си по цял ден с чаши течен шоколад. Прекарах злочеста нощ със страховити видения на одрани прасета, които оплакваха съдбата си, и живи калмари, пълзящи нагоре по краката ми, и днес сутринта се заклех да стана вегетарианка като брат ми Хуан. Край на греха, свързан с лакомията. Дните с Уили ме обновяват, отново започвам да усещам забравеното си от седмици тяло, докосвам гърдите и ребрата си, които сега се броят под кожата ми, талията, пълните бедра и разпознавам отново себе си. Това съм аз, жена съм, имам име, казвам се Исабел, не се превръщам в дим, не съм изчезнала. Оглеждам се в сребърното огледало на баба: това създание с отчаяни очи съм аз, живяла съм почти половин век, дъщеря ми бавно умира и въпреки това продължавам да изпитвам желание да се любя. Мисля за непоклатимото присъствие на Уили, усещам, че кожата ми настръхва, и не мога да не се усмихна пред главозамайващата мощ на желанието, което ме разтърсва въпреки мъката и е способно да накара смъртта да отстъпи. Затварям за миг очи и си спомням ясно първия път, когато спахме заедно, първата целувка, първата прегръдка, изненадващото откритие на една любов, изникнала тогава, когато най-малко я бяхме търсили, на нежността, която ни завладя из засада, когато смятахме, че сме в безопасността на приключение за една нощ, на дълбоката близост, създадена от началото, като че ли през целия си живот се бяхме подготвяли за тази среща; на лекотата, спокойствието и доверието, с което се обичахме, подобно на дълго съществувала двойка, споделила хиляда и една нощи. И всеки път, след като страстта е задоволена, а любовта — подновена, заспиваме плътно прилепени един До друг, без да се интересуваме къде започва и свършва всеки един от нас, нито чии са тези ръце или крака — в такова съвършено съучастничество, че се срещаме в сънищата и на другия ден не знаем кой кого е сънувал, а когато единият от нас се размести върху чаршафите, другият се нагласява по извивките и издатините му, и когато единият от нас въздиша, другият също въздиша, и когато единият се събужда, другият също престава да спи. „Ела“, вика ме Уили и аз се приближавам към този мъж, който ме очаква в леглото, и разтреперена от студа в болницата и на улицата, от сдържаните ридания, които се превръщат в слана във вените ми, свалям нощницата си и се сгушвам до неговото едро тяло, обгърната в прегръдката му, и се затоплям. Постепенно двамата осъзнаваме учестеното дишане на другия и милувките стават все по-настоятелни и бавни, колкото повече се отдаваме на удоволствието. Той ме целува и за кой ли път отново ме изненадва — както винаги през тези четири години — нежността и хладината на устата му; вкопчвам се в здравите му рамене и шия, галя гърба му, целувам ямичката на ушите му, ужасния череп, татуиран на дясната му ръка, линията, образувана от косъмчетата по корема му, и вдъхвам мириса му на здраве, този мирис, който винаги ме възбужда, отдадена на любовта и благодарна, а в това време по бузите ми се стича неизбежна река от сълзи, която пада на гърдите му. Плача от мъка по теб, дъще, но предполагам, че плача също от щастие заради тази късна любов, която дойде да промени живота ми.

Какъв бе животът ми преди Уили? Пак беше добър, изпълнен със силни чувства. Живяла съм в крайности, не съм била галена и малко неща са били лесни за мен; може би затова първият ми брак продължи години — той беше спокоен оазис, зона без конфликти насред битките. Всичко останало бе само усилие, завладяване на поредната крепост с размахан меч, без минутка примирие или скука, големи успехи и ужасни провали, страсти и любови, а също самота, труд, загуби и раздели. До деня на военния преврат смятах, че младостта ми ще трае вечно, светът ми се струваше прекрасно място, а хората — добри в по-голямата си част; мислех, че злото е вид катастрофа, грешка на природата. Всичко това внезапно свърши на 11 септември 1973 година, когато се събудих за жестокостите на човешкото съществуване, но все още не съм стигнала дотам в тези страници, защо да те обърквам със скокове на паметта, Паула. Не останах стара мома, както предвиждах в онези драматични документи, съхранени в сейфа на чичо Рамон, точно обратното — ожених се прекалено рано. Въпреки обещанието на Майкъл пред родителите му, решихме да се оженим преди да е завършил инженерство, защото другата алтернатива беше да замина с родителите си в Швейцария, където чичо Рамон беше назначен за представител на Чили в Обединените нации. Работата ми позволяваше да наема стая и да се издържам, макар и трудно, ала в Сантяго по онова време идеята деветнайсетгодишно момиче да се изнесе да живее самостоятелно с годеника си без надзор, беше недопустима. В продължение на няколко седмици се борех със съмнения, докато накрая майка ми взе инициативата и разговаря с Майкъл, като го притисна между стената и брака, така както може би двайсет и шест години по-късно стори същото с втория ми съпруг. Седнахме да смятаме с лист хартия и молив и стигнахме до извода, че с моята заплата двама души едва можеха да се изхранват, но че си струва да опитаме. Майка ми веднага се увлече по приготовленията; като първа мярка, продаде големия персийски килим от трапезарията и тутакси оповести, че сватбата е повод Да похарчим мило и драго и че моята щеше да бъде наистина бляскава. Тайно започна да складира провизии в скрита стаичка, за да ни предпази поне от глад; напълни сандъци с покривки, кърпи и кухненски уреди и провери как можехме да изтеглим заем за строеж на къща. Когато пъхна документите пред очите ни и видяхме размера на дълга, на Майкъл му призля. Той не работеше, а баща му, раздразнен от прибързаното решение, нямаше намерение да го подкрепи; ала способността на мама да убеждава е несломима и в крайна сметка положихме подписите си върху книжата. Подписването на гражданския брак се състоя в красивото колониално имение на родителите ми в един пролетен ден на празненство в тесен кръг, на което присъстваха само двете семейства, тоест почти сто души. Чичо Рамон подметка да сме поканели баща ми, струвало му се, че той не трябвало да отсъства в един така важен в живота ми момент, но аз се възпротивих и като представител на семейството от бащина страна се яви Салвадор Алиенде, комуто се падна честта да подпише в гражданския регистър в качеството си на свидетел на бракосъчетанието. Малко преди да се появи длъжностното лице, дядо ми ме хвана подръка, дръпна ме настрана и повтори същите думи, които двайсет години по-рано бе казал на мама: „Все още имаш време да се откажеш, моля те, не се омъжвай, помисли си отново. Само дай знак и аз ще разгоня цялото това стълпотворение от хора, какво ще кажеш?“ Считаше брака за много лоша сделка за жените, но затова пък го препоръчваше безрезервно на мъжкото си потомство. След една седмица се венчахме по правилата на католическия ритуал, въпреки че аз не практикувах тази религия, а Майкъл беше англиканец, но църквата в средите, в които съм родена, тежи като воденичен камък. Влязох гордо, хваната подръка с чичо Рамон, който повече не направи предложения относно баща ми чак до деня, в който го погребахме. На снимките от сватбения ден младоженците приличаме на преоблечени деца — той с фрак ушит по мярка, а аз — увита в нескончаеми метри от плат, закупен на сука в Дамаск. Според английската традиция, свекърва ми ми подари небесносин колан за жартиери за щастие. Под роклята си имах толкова много пластмаса на мястото на бюста, че при първата прегръдка за поздравление, още пред олтара, ме натиснаха отпред и гърдите ми се вдлъбнаха. Жартиерът се свлече по крака ми и го хвърлих в църквата като игрив свидетел на церемонията; освен това се спука гума на колата, която ни караше към банкета и Майкъл трябваше да си свали фрака и да помогне на шофьора да я сменят, ала не мисля, че всички тези предзнаменования вещаеха зла поличба.

Родителите ми заминаха за Женева и ние започнахме семейния си живот в огромната къща с предплатен за шест месеца от чичо Рамон наем и с килера, в който мама беше складирала, подобно на щедра сврака, чували със зърно, буркани с консервирани храни и дори бутилки с вино, сякаш ставаше дума за оцеляване от катаклизъм и края на света. Във всички случаи това решение не се оказа много практично, защото не разполагахме с мебели, за да обзаведем толкова много стаи, нито пък с пари за отопление, за прислужница, която да чисти, и за градинар, а като връх на всичко къщата оставаше без надзор, когато и двамата тръгвахме призори за офиса и за университета. Откраднаха ни кравата, прасето, кокошките и плодовете от дръвчетата; сетне изпочупиха прозорците и ни отмъкнаха сватбените подаръци и дрехите; накрая откриха входа за тайния килер и го опразниха до шушка, като оставиха бележка с благодарности на вратата му в знак на последна подигравка. Така започна броеницата от кражби, които са подправяли вкуса на нашия живот; по мои пресмятания крадците са нахълтвали в обитавани от нас домове над седемнайсет пъти и са ни лишавали от почти всичко, включително от три автомобила. По някакво чудо сребърното огледало от баба ми всеки път оставаше недокоснато. Покрай кражби, изгнание, развод и пътувания съм изгубила толкова много неща, че сега, едва закупила някаква вещ, започвам да се разделям с нея, тъй като зная колко кратко ще остане в ръцете ми. Когато изчезнаха сапуна в банята и хляба от кухнята, решихме да напуснем тази голяма, рушаща се и опразнена къща, където паяците плетяха дантели по тавана, а плъховете най-безочливо се гонеха. Междувременно дядо ми беше престанал да работи, сбогувал се бе завинаги с овцете си и се бе преместил в разнебитената къща край морето, за да прекара остатъка от старините си далеч от столичния шум и за да чака смъртта в мир със спомените си, без да подозира, че щеше да прекара още двайсет години на този свят. Отстъпи ни своята къща в Сантяго, където се настанихме сред тържествени мебели, картини от деветнайсети век, мраморната статуя на замисленото момиче и овалната маса в трапезарията, по която като омагьосана се плъзгаше захарницата на Меме. Не беше задълго, защото през следващите месеци построихме с много дързост и заеми малката къща, където се родиха децата ми.

Месец след сватбата ме свиха остри болки в долната част на корема и аз като пълна невежа и абсолютно неориентирана, ги отдадох на венерическо заболяване. Не знаех добре какво е точно това, но предполагах, че е нещо свързано със секса и следователно — с брака. Не се осмелих да говоря с Майкъл, защото в моето семейство и в английския колеж ме бяха учили, че обсъждането на теми, свързани с тялото, е проява на лош вкус; още по-изключено бе да отида за съвет при свекърва ми, а майка ми беше прекалено далеч, така че търпях, без да гъкна, докато нещата стигнаха дотам, че едва можех да ходя. Един ден, докато с мъка бутах количката с продукти от пазара, срещнах майката на бившата годеница на брат ми — блага и дискретна жена, която бегло познавах. Панчо все още следваше по петите новия Месия и любовната му връзка с момичето временно беше прекъсната, няколко години по-късно щеше два пъти да се жени за нея и също толкова пъти да се развежда. Добрата жена ме попита как съм и още преди да е довършила въпроса си, увиснах на врата й и изстрелях без увъртания, че умирам от сифилис. С възхитително спокойствие тя ме хвана подръка, заведе ме в близката сладкарница, поръча кафе с пасти и сетне ме разпита за повече подробности около експлозивната ми изповед. Видяхме сметката и на последното парченце торта и тя веднага ме заведе при свой познат лекар, който установи инфекция на уринарните пътища, предизвикана вероятно от леденото течение в старата колониална къща, предписа ми да лежа и да пия антибиотици и ме изпрати с шеговита усмивка: „Следващия път, когато хванете сифилис, не чакайте толкова, обадете ми се по-бързо“, ми препоръча. Това бе началото на едно безусловно приятелство с въпросната госпожа. Взаимно се осиновихме, защото на мен ми беше нужна втора майка, а тя пък имаше свободно място в сърцето си; започнах да я наричам баба Хилда и оттогава насам тя съвсем безкористно е изпълнявала своята мисия.

Децата обусловиха моето съществуване и от момента на тяхното раждане престанах да мисля за себе си като за нещо отделно, а като за част от едно неделимо трио. Преди години по определен повод се изкуших да дам предимство на един любовник, но не се получи и в крайна сметка се отказах от него, за да се „върна при семейството. Това е въпрос, за който ще говорим по-нататък, Паула, сега е по-добре да запазим мълчание. Никога не ми е хрумвало, че майчинството е въпрос на избор, винаги съм го смятала неизбежно като годишните времена. Установявах бременностите си преди това да стане по научен път — ти ми се яви насън, както и брат ти Николас, по-късно. Не съм загубила тази дарба и сега отгатвам децата на снаха си; сънувах внука си Алехандро преди още родителите му да предполагаха, че са го заченали, и зная, че детенцето, което ще се роди напролет, ще бъде момиченце и ще се казва Андреа, ала Николас и Селия не ми вярват, планират преглед с ултразвук и правят списъци с имена. В първия сън ти беше на две годинки и се наричаше Паула, беше слабичко момиченце с тъмни коси, големи черни очи и морен поглед, като на мъчениците от средновековните стенописи на някои църкви. Беше облечена с палтенце и шапка на карета, подобни на класическия костюм на Шерлок Холмс. През следващите месеци толкова напълнях, че една сутрин се наведох да се обуя и се преобърнах с краката във въздуха; динята в корема ми се беше търкулнала към гърлото, променяйки моя център на тежестта, който така и не се върна в старото си положение, тъй като продължавам да залитам, бродейки по този свят. Времето, през което ти беше в мен, беше време на съвършено щастие, никога не съм се чувствала в по-добра компания от тогава. Научихме се да общуваме на шифрован език, знаех как ще изглеждаш през живота си — виждах те на седем, петнайсет и двайсет години, виждах те с дълга коса и весел смях, облечена с джинси и в булчинска рокля, ала никога не съм те сънувала така, както си сега — дишаща през тръба в гърлото, безжизнена и безпаметна. Минаха повече от девет месеца и понеже ти нямаше намерение да напуснеш спокойната пещера, където беше добре настанена, лекарят реши да предприеме драстични мерки и сряза корема ми, за да се появиш ти на бял свят на 22 октомври 1963 година. Баба Хилда единствена беше до мен в този труден момент, защото Майкъл бе повален на легло от невротична треска, мама беше в Швейцария, а аз не пожелах да съобщя на свекър ми и свекърва ми, докато всичко не свърши. Беше космато бебе с вид на щитоносец, ала не бих те сменила за никое друго, а освен това мъхът скоро изчезна и направи път на нежно и красиво момиченце, нагиздено с две чисто нови перли в ушичките, които мама настоя веднага да ти подаря, за да изпълня стара семейна традиция. Скоро отново тръгнах на работа, но нищо вече не беше както преди — половината от времето ми, вниманието, енергията ми, бяха насочени към теб; развих своеобразни антени, за да предусещам потребностите ти дори от разстояние; краката ми едва ме довличаха до работата и там търсех поводи да избягам; закъснявах, тръгвах си по-рано и се правех на болна, за да си остана вкъщи. Да те гледам как растеш и откриваш света, ми изглеждаше много по-интересно, отколкото Обединените нации и амбициозните им програми за подобряване на съдбата на планетата; копнеех за часа, в който Майкъл щеше да се дипломира като инженер и щеше да издържа семейството си, а за мен щеше да е възможно да остана при теб. Междувременно свекър ми и свекърва ми се бяха преместили в обширна къща на една пряка от мястото, където строяхме нашата, и се готвеха да посветят остатъка от дните си да те глезят. Имаха наивна представа за живота, защото никога не бяха излизали от тесния кръг, в който бяха защитени от превратностите; за тях бъдещето изглеждаше благословено, както беше и за нас. Нищо лошо не можеше да ни се случи, щом нищо лошо не правехме. Аз бях готова да се превърна в примерна съпруга и майка, въпреки че не знаех точно как. Майкъл очакваше да намери добра работа с професията си, да живее в охолство, да пътува по малко и след много време да наследи голямата къща на родителите си, където щеше да живее на старини заобиколен от внуци, играейки бридж и голф с неизменните си открай време приятели.

Тата не можа да изтърпи дълго скуката и самотата край морето. Трябваше да се откаже от морските бани, защото ледовитите температури на Хумболтовото течение смразяваха костите му; заряза и риболова, защото петролната рафинерия унищожи както морските, така и сладководните риби. Накуцваше все по-силно и го спохождаха все по-многобройни болежки, но остана верен на теорията си, че болестите са естествени наказания за човечеството и че болката губи сила, ако не й се обръща внимание. Държеше се на крак благодарение на джина и на аспирина, които заместиха хомеопатичните му лекарства, когато те престанаха да му действат. Не беше странно, че се случи това, защото като деца братята ми и аз не устоявахме на изкушението на старата дървена домашна аптечка, препълнена с тайнствени флакончета, и не само че пиехме с шепи хомеопатичните лекарства, но и ги смесвахме в шишенцата. Старецът разполагаше с много месеци в мълчание, за да преговори спомените си и да заключи, че животът е истинска досада и човек не бива толкова да се страхува, че ще го напусне. «Забравяме, че, така или иначе, вървим към смъртта», казваше често. Призракът на Меме се губеше в ледените извивки на онази къща, построена за удоволствията на лятото, но не за гонещите се ветрове и зимните дъждове. На всичко отгоре папагалът настина лошо и хомеопатичните лекарства и аспирините, разтворени в джин, които стопанинът му изсипваше с капкомер в човката, бяха безсилни — един понеделник осъмна вкочанен под висилката, където беше прекарал толкова години, обсипвайки ни с ругатни. Тата го изпрати, увит в лед, на някакъв балсаматор в Сантяго, който му го върна след известно време препариран, с нова перушина и умно изражение, което никога не бе имал приживе. Когато дядо привърши с поправянето и на последните повреди в къщата и се измори да воюва срещу ерозията на хълма и нашествията от мравки, хлебарки и плъхове, вече беше изминала цяла година и самотата беше вкиселила характера му. Започна да гледа сериалите по телевизията като последна отчаяна мярка срещу отегчението, ала, без да разбере, се пристрасти към тях и не след дълго съдбата на онези комиксови герои стана по-важна от тази на близките му. Следеше няколко сериала едновременно, смесваше сюжетите и накрая се изгуби в лабиринт от чужди страсти; тогава разбра, че е дошъл мигът за завръщане в цивилизацията, преди старостта да му е приложила последната си хватка и да го е превърнала в полупобъркан дъртак. Върна се в столицата, когато ние бяхме в състояние да се пренесем в нашия нов дом — готова сглобяема колиба, сглобена с несръчните чукове на половин дузина работници и увенчана със сламена перука на покрива, която й придаваше африкански вид. Възобнових стария си навик да посещавам дядо привечер след работа. Бях се научила да шофирам и с Майкъл се редувахме за колата — примитивно превозно средство от пластмаса, с една-единствена врата отпред, така че при отварянето й, се разпадаха таблото и воланът; не съм добър шофьор и преправянето на път през оживения трафик в това механизирано яйце беше истинско самоубийство. Ежедневните посещения при Тата ми дадоха достатъчно материал за всички книги, които съм написала, и вероятно за тези, които ще напиша; той беше надарен разказвач, притежаваше зловещ хумор и беше способен, превивайки се от смях, да разказва истории, от които на човек му настръхваше косата. Подари ми безрезервно всички случки, натрупани през дългогодишното му съществуване, основните исторически събития на столетието, екстравагантностите на моето семейство и безкрайните познания, придобити с четенето. Единствените забранени в негово присъствие теми, бяха религията и болестите — смяташе, че Бог не е тема за разискване и че всичко, свързано с тялото и функционирането му, е нещо много лично; дори търсенето на собственото отражение в огледалото му изглеждаше смешна суета и той се бръснеше по памет. Въпреки властния си характер, не беше лишен от гъвкавост. Когато започнах да работя като журналист и най-сетне намерих език, на който да изразявам разочарованията си на жена в една мачистка култура, в началото той отказваше да чуе доводите ми, които му се струваха пълна глупост, посегателство над семейството и обществото, но щом долови мълчанието, застинало между нас по време на следобедните закуски с чай и кифли, започна заобиколно да ме разпитва. Един ден го изненадах да прелиства книга, чиито корици ми се сториха познати, и с времето той прие освобождението на жената като въпрос на елементарна справедливост, но не му достигна прозрение за обществени промени, в политиката беше индивидуалист и консерватор, по същия начин както в религията. Веднъж поиска от мен да му помогна да умре, защото смъртта обикновено била бавна и непохватна.

— Как точно ще го направим — запитах развеселена, защото реших, че се шегува.

— Ще видим, като му дойде времето. Засега искам да ми обещаеш.

— Това е незаконно, Тата.

— Не се притеснявай, аз поемам цялата отговорност.

— Ти ще си в ковчега, а мен директно ще пратят на бесилото. Освен това сигурно е грях. Ти християнин ли си, или не си?

— Как се осмеляваш да ме питаш нещо толкова лично?

— Много по-лично е да те убия по твоя молба, не мислиш ли?

— Ако не го сториш ти, най-голямата ми внучка, и единствената, която може да ми помогне, кой ще го стори? Човек има право да умре достойно.

Разбрах, че говори сериозно. Накрая му обещах, понеже го виждах толкова здрав и силен, въпреки че беше на осемдесет години, и бях сигурна, че никога няма да се наложи да изпълнявам обещанието си. Два месеца по-късно започна да кашля — суха кашлица като на болно куче. Разгневен, уви около гърдите си конска подпруга и когато кашлицата го задушаваше, силно затягаше ремъка, за да придържал дробовете му, както ми обясни. Отказа да лежи, убеден, че това е началото на края — «от леглото право в гроба», ми казваше и още по-малко позволи да се мяркат край него лекари: Бенхамин Виел беше някъде из Щатите, погълнат от въпроса за противозачатъчните, лекарите от поколението на дядо ми вече бяха или починали, или грохнали, а според него младите представляваха сбирщина от шарлатани, надъхани с модерни теории. Вярваше само на един възрастен слепец, който наместваше кокалите му с спъване, и на своята кутия с капризни хомеопатични таблетки, които си предписваше сам по-скоро воден от надежда, отколкото от познания. Скоро пламна в треска и се опита да се лекува с големи чаши джин и леденостудени душове, но след няколко нощи усети, че светкавици раздират черепа му и тътен като от земетресение го оглушава. Когато отново успя да си поеме дъх, не можеше да се движи — половината му тяло се беше превърнало в гранит. Никой не се осмели да извика линейка, защото с половината уста, която още функционираше, изсъска през зъби, че първият, който го помръдне от дома му, ще бъде лишен от наследство, но въпреки всичко не мина без лекар. Някой се обади в бърза помощ и за изненада на всички присъстващи, се появи госпожа, облечена в коприна с три реда перли на шията. «Съжалявам, тъкмо тръгвах за едно празненство», извини се тя и свали велурените си ръкавици, за да прегледа пациента. Дядо ми реши, че освен парализата го спохождат и халюцинации, и понечи да пресече тази дама, която с необяснима фамилиарност се мъчеше да го разкопчае и да го опипа там, където човек с всичкия си не би посмял; отбраняваше се с малкото останали му сили, като отчаяно ръмжеше, но след неколкоминутно боричкане тя го срази с усмивка на начервените си устни. При прегледа се установи, че освен мозъчния кръвоизлив този заинатен старец имаше и пневмония, и няколко счупени ребра — беше ги счупил, докато пристягал конската подпруга. «Прогнозата не е добра», прошепна лекарката на събралите се в долния край на леглото роднини, без да прецени, че болният чува. «Ще видим», възрази Тата с едва доловим гласец, готов да покаже на госпожата що за мъж беше. Благодарение на това, бях освободена от задължението да изпълня моето лекомислено дадено обещание. Прекарах критичните дни на болестта край леглото му. По гръб в белите чаршафи, без възглавница, пребледнял, неподвижен, с кости, очертаващи се като изсечени с длето, и с аскетичния си профил напомняше изображението на келтски цар, издълбано в мраморен саркофаг. Внимателно следях всяко негово движение и го умолявах мълком да продължава да се бори и да забрави за смъртта. През това дълго бодърстване се питах как ли ще му помогна, ако ме помоли, и стигнах до извода, че никога няма да мога да ускоря смъртта му. През тези седмици разбрах колко устойчиво е човешкото тяло и как е вкопчено в живота, въпреки болестите и старостта.

Не след дълго дядо ми можеше да говори доста добре, обличаше се без чужда помощ и се влачеше с неимоверно усилие до креслото си в салона, където сядаше с гумена топка в ръце, за да упражнява мускулите на ръцете си, едновременно с това препрочитайки енциклопедията, поставена на стойка, и бавно отпивайки вода. По-късно открих, че не беше вода, а джин, който лекарката изрично беше забранила, но понеже с него като че ли оздравяваше, аз самата започнах да му нося. Купувах го от един магазин за алкохолни напитки на ъгъла, чиято собственичка разстройваше съня на този сластолюбив патриарх; тя беше вдовица в зряла възраст с енергична сопранова гръд и героични задни части, която го обслужваше с вниманието, дължимо на привилегирован клиент, като сипваше напитката в бутилки от минерална вода, за да му спести проблеми с останалата част от семейството. Един следобед дядо ми заговори за смъртта на баба — тема, която дотогава никога не беше захващал.

— Тя още е жива — каза, — защото аз не съм я забравял нито за миг. Често ме навестява.

— Искаш да кажеш, че ти се явява като призрак?

— Говори ми, усещам дъха й в тила си, присъствието й — в стаята си. Докато бях болен, ме държеше за ръка.

— Това бях аз, Тата…

— Да не мислиш, че съм изкуфял, зная, че понякога беше ти, но друг път беше тя.

— Ти също няма да умреш, защото аз винаги ще те помня. Не съм забравила нищичко от това, което си ми казвал през всичките тези години.

— Как да ти имам вяра, като ти всичко променяш. Умра ли аз, няма кой да ти дърпа юздите и сигурно ще разправяш врели-некипели за мен — засмя се той, закривайки уста с носната кърпичка, защото все още не контролираше добре мимиките на лицето си.

През следващите месеци упорито тренираше и накрая започна отново да се движи, възстанови се напълно и живя още почти двайсет години, като отдели време да те опознае, Паула. Ти беше единствената, която той различаваше измежду рояка внуци и правнуци, не беше мъж на нежните излияния, ала очите му заблестяваха, щом те зърнеше, «това момиченце има особена съдба», казваше. Какво ли би направил, ако те видеше в сегашното ти състояние? Мисля, че с бастуна си би разгонил всички лекари и сестри и със собствените си ръце би изключил всякакви маркучи и сонди, за да ти помогне да умреш. Ако не бях сигурна, че ще се оправиш, може би и аз бих сторила същото.

Днес издъхна дон Мануел. Изнесоха тялото му на носилка през задната врата и семейството го взе, за да го погребе на село. Жена му и синът му бяха споделяли с нас в коридора на изгубените следи най-трудните моменти от живота си, мъката при всяко посещение в интензивното отделение, дългото търпение на часовете, дните и седмиците агония. В известен смисъл станахме нещо като роднини. Тя носи домашно сирене и хляб от село, които дели с мама и с мен; понякога заспива изтощена с глава на скута ми, излегната на редицата столове в чакалнята, а аз леко галя челото й. Тя е дребна, стегната и мургава жена с лице набраздено от празнични бръчки; облечена е винаги в черно. Щом влезе в болницата, си събува обувките и нахлузва чехли. Прехвърлил шейсетте, дон Мануел беше силен като кон, но след три стомашни операции се измори от унизителното си положение и престана да се бори. Присъствахме на бавното му угасване. В последните дни се обърна към стената и отказа да получи утеха от болничния свещеник, който често се отбива в отделението. Издъхна, държейки ръцете на близките си, дори аз успях да се сбогувам с него: «Нали ще се сетите да се молите за Паула там отвъд», го помолих мълком, преди да е напуснал тялото си. «Щом се оправи дъщеря ви, ще ни дойдете на гости на село, имаме много хубава земя; чистият въздух и здравата храна ще помогнат на Паула», ми каза вдовицата. Заминаха си с такси, което караше след катафалката. Тя сякаш се беше смалила, вървеше със сухи очи, понесла чехлите в ръка.

Няколко дни ти изключвахме кислородния апарат, всеки следващ път за по-дълго време от предишния и вече издържаш десет минути с малкото въздух, който успяваш да сместиш в тялото си. Дишането ти е бавно и повърхностно, гръдните ти мускули се борят срещу парализата и вече започват леко да се повдигат. След една седмица вероятно ще можем да те изведем от интензивното отделение и да те настаним в обикновена стая. Няма индивидуални стаи, с изключение на стая номер нула, където изпращат умиращите; бих искала да те отведа в слънчева и тиха стая с прозорец, през който да надничат птици и цветя, както би желала ти, ала се опасявам, че ще имаме на разположение само едно легло в общата стая. Надявам се мама да издържи дотогава, струва ми се, че всеки момент ще се прекърши.

Най-страшни предзнаменования ме връхлитат нощем, когато усещам часовете да се влачат един след друг и накрая долавям утринните шумове, дълго преди да са се появили първите признаци на развиделяването — чак тогава заспивам дълбоко като мъртвец, увита в сивата кашмирена жилетка на Уили. Донесе ми я при първото си идване, сякаш е знаел, че дълго ще сме разделени. Тази дреха, пропита със спомени, олицетворява за мен вълшебството на нашата среща. През първите седмици пиех някакви сини хапчета — един от многото тайнствени цярове, които майка ми предписва по собствено усмотрение и щедро измъква от някаква голяма торба, в която трупа лекарства от незапомнени времена. Веднъж ми инжектира двойна доза от едно укрепващо лекарство, предназначено за крайно отпаднали организми, с което се беше сдобила в Турция деветнайсет години по-рано, и едва не ме изпрати в гроба. Сините хапчета ме потапяха в тежък сън, събуждах се с разфокусиран поглед и ми трябваше половин сутрин, за да избистря донякъде съзнанието си. После открих в една близка уличка аптека, голяма колкото шкаф, където клиентите бяха обслужвани от висока и суха аптекарка, облечена цялата в черно и закопчана до брадичката — разказах й за моите тревоги. Даде ми валериан в шишенце от тъмно стъкло и сега, с незначителни отклонения, сънувам все едно и също. Сънувам, че аз съм ти, Паула, че имам твоята дълга коса и големи очи, ръцете ти с деликатни пръсти и твоята венчална халка, която нося, откакто ми я дадоха в болницата, когато ти се разболя. Поставих я на пръста си, за да не се загуби в суетнята от онова време, и по-късно не пожелах да я сваля от ръката си. Когато дойдеш в съзнание, ще я върна на Ернесто, за да ти я сложи така, както в деня на вашата сватба, преди малко повече от година. «Не смяташ ли, че църковният брак е излишно главоболие?», подметнах тогава. Ти ми отправи строг поглед и с онзи поучителен тон, който никога не използваш за твоите ученици, но прилагаш понякога към мен, отвърна, че Ернесто и ти сте вярващи и че искате да осветите връзката си пред хората, защото насаме вече сте се венчали пред Бога в деня, когато за пръв път сте спали заедно. На церемонията ти приличаше на горска фея. Пристигнаха роднини от много далеч, за да отпразнуват събитието в Каракас, а аз дойдох от Калифорния с булчинската ти рокля в ръце, полузадушена в истинска планина от бял плат. Ти се облече в дома на моя приятел Илдемаро, който се чувстваше горд, сякаш ти беше баща, и пожела да те закара до църквата в стария си автомобил, добре измит и лъснат за случая. «Като мисля за Паула, винаги я виждам в сватбена премяна с цветен венец на главата», ми каза Илдемаро развълнуван, когато дойде в Мадрид да те види през първите дни от твоето боледуване.

От пет дни има стачка на санитарите в болницата, сградата прилича на пазарски площад от Средновековието, всеки момент ще плъзнат хлебарки и плъхове и ще вземат да разнасят чума сред болните. На входа на сградата стачниците се събират, охранявани от пазачи по сигурността, и се усмихват пред телевизионните камери. Лекари, сестри, пациенти по пижами и чехли, и други, в колички, се възползват, за да се позабавляват, да побъбрят, да попушат и пийнат кафе от автомата, и никой не бърза да реши проблема, а боклукът набъбва като пяна. По земята се въргалят използвани гумени ръкавици, картонени чаши, планини от цигарени угарки, виждат се отвратителни петна. Близките на болните почистват стаите както могат, отпадъците се озовават в коридора, а оттам стъпките отново ги връщат по стаите. Кошчетата преливат от боклук, по ъглите са струпани големи найлонови чували, препълнени до пръсване, тоалетните са в невъобразимо състояние и са просто неизползваеми, затова повечето са заключени; въздухът е напоен с мирис на обор. Проверих дали не можем да те отведем в частна клиника, но казват, че рискът от преместването е много голям, ала на мен ми се струва, че опасността от друга инфекция многократно го надвишава.

— Успокойте се — невъзмутимо ме посъветва неврологът. — Паула е в единственото чисто помещение в сградата.

— Но хората пренасят заразата с обувките си! На влизане и излизане минават през потънали в мръсотия коридори!

Майка ми ме хвана подръка, дръпна ме настрана и ми припомни каква добродетел е търпението — «Това е държавна болница, държавата няма средства, за да реши проблема, предизвикал стачката, нищо не постигаме като се изнервяме; освен това Паула е израснала с чилийска вода и е достатъчно силна да понесе някакви си мадридски микроби», добави. В този момент сестрата отвори вратата, за да пусне посетителите, и както никога извика първо твоето име. Двайсет и една крачки — облечена съм с платнената престилка и с найлонови калцуни върху обувките, каквито персоналът не използва, а си се движи свободно сред отпадъците; но трябва да призная, че зад вратата всичко изглеждаше току-що измито със сапун. Приближих се до леглото ти разтревожена, със сърце готово да изхвръкне както всеки път, щом дойда до леглото ти, и още гневна заради стачката. Пресрещна ме сестрата от сутрешната смяна, същата, която плаче, когато Ернесто ти говори за любовта си.

— Добри новини! Паула диша сама! — ми каза за поздрав. — Вече няма температура и реагира повече. Говорете й, госпожо, струва ми се, че чува…

Прегърнах те, взех лицето ти в ръцете си и те целунах по челото, по бузите, по клепачите, разтърсих те за раменете и взех да те викам: «Паула, Паула.» И тогава, дъще моя… тогава ти отвори очи и ме погледна!

— Реагира добре на антибиотика. Вече не губи толкова натрий. С малко късмет след няколко дни ще можем да я изведем оттук! — накратко ме осведоми лекарят на смяна.

— Тя си отвори очите!

— Това още нищо не значи. Не си правете илюзии. Нивото на съзнание е нулево, може би чува по малко, но не разбира и не разпознава. Не мисля, че страда.

— Да идем да пийнем горещ шоколад с чурос, за да отпразнуваме тази прекрасна сутрин — предложи мама и ние весело излязохме, като гледахме да не стъпваме в боклуците.

Преместиха те от интензивното отделение в деня, когато стачката на санитарите в болницата приключи. Докато екип в гумени ботуши и ръкавици лъскаше с четки и дезинфекционни препарати пода, ти пътуваше на носилка, хваната за ръка от съпруга си, към болнична стая в неврологичното отделение. В нея има шест легла — всички заети, — една мивка и два големи прозореца, откъдето се вижда отиващата си зима — това ще бъде твоят дом, докато стане възможно да те отведем вкъщи. Сега мога да стоя при теб през цялото време, но след като прекарах четирийсет и осем часа неотлъчно до леглото ти, разбрах, че с това темпо силите ми нямаше да стигнат и по-разумно щеше да е да потърся помощ. Мама и монахините намериха болногледачки, които да се грижат за теб — денем идва младо момиче, закръглено и засмяно, което не спира да пее, а нощем — мълчалива и чевръста госпожа с колосана престилка. Умът ти още блуждае в несвяст, отваряш очи и гледаш уплашено, сякаш виждаш призраци. Неврологът е притеснен, след великденските празници ще ти направи изследвания, за да види състоянието на мозъка ти, съществуват приказни машини, способни да снимат дори най-далечните спомени. Мъча се да не мисля за утрешния ден; бъдещето не съществува, казват индианците, дето обитават платата, разполагаме само с миналото, от което извличаме опит и знания, и с настоящето, дето е като припламване на искра, защото мигновено се превръща във вчера. Не контролираш тялото, не можеш да се движиш, ужасни спазми те връхлитат подобно на електрошок; в известен смисъл съм благодарна за това, че си в безпаметност, много по-лошо би било, ако осъзнаваше колко си зле. В началото непрекъснато бърках, но се научих от грешките и сега мога да те обслужвам; преди време дупката в гърлото ти, маркучите и сондите ме изпълваха с ужас, но вече свикнах, мога да те мия и да сменям спалното бельо от леглото ти без помощ. Купих си бяла престилка и чехли, за да се сливам с персонала и да избягвам обясненията. Тук никой не е чувал за порфирия и не мислят, че можеш да оздравееш. «Колко е красива дъщеря ви, клетата, молете се на Господ бързо да си я отведете», ми казват пациентите, които все още могат да говорят. Обстановката в стаята е потискаща, прилича на приют за душевноболни; една жена седи свита като охлюв и вие в леглото си — започнала да се смалява и да се свива преди няколко години и метаморфозата й напредва неумолимо. Мъжът й идва вечер след работа, измива я с влажна кърпа, реши я, проверява препаските, които я държат за леглото, и сетне сяда до нея и я гледа, без да проговори с когото и да било. В другия край, до прозореца, рита Елвира — здрава селянка на моя възраст, напълно в съзнание, но в чийто ум значенията на думите се размесили, а движенията й станали хаотични. Мислите й са ясни, ала не може да ги изрази, иска да помоли за вода, а устните й изговарят думата влак, ръцете и краката също не се подчиняват, гърчи се като кукла с преплетени конци. Мъжът й разказва, че един ден, като се върнал вкъщи от работа, я намерил да мълви безсмислици, отпусната на стола. Помислил си, че се прави на пияна, за да забавлява внуците, ала часовете минавали, внучетата уплашени взели да плачат и той решил да я доведе в Мадрид. Оттогава никой не може да определи нейното заболяване. Сутрин идват преподаватели и студенти по медицина и я преглеждат като някакво животно — бодат я с игли, задават й въпроси, на които тя е безсилна да отговори, и сетне си тръгват, свивайки рамене. В събота и неделя дъщерите й и безброй приятели и съседи пристигат да я видят — била душата на селото. Мъжът й не се отделя от стола до леглото — на него прекарва деня и спи нощем, грижи се неуморно за нея, гълчи я: «Хайде, дявол да го вземе, глътни супата или ще ти я изсипя на главата, проклятие, тази жена ми ходи по нервите.» Тези слова са придружени от жестове на внимание и нежни погледи. Довери ми, изчервявайки се, че Елвира е слънцето на живота му и че без нея нищо няма смисъл за него. Долавяш ли всичко, което те заобикаля, Паула? Не знам дали виждаш, дали чуваш, дали разбираш нещо от това, което се случва в тази безумна стая, дали все пак ме познаваш. Гледаш единствено надясно с отворени очи и с разширени зеници, вперени в прозореца, където от време на време надничат гълъби. Неверието на лекарите и покрусата в тази обща стая дълбаят душата ми. Ернесто също е много изморен, но най-зле е мама.

Сто дни. Изминаха сто дни, откакто си в кома. Мама я напуснаха и сетните сили, вчера не можа да се надигне от леглото, изпаднала е в пълно изтощение и най-сетне отстъпи пред настояванията да се прибере в Чили; купих й билет и преди няколко часа я заведох на летището. «Да не си посмяла да умреш и да ме оставиш безнадеждно сиротна», й се заканих на изпроводяк. Като се върнах в хотела, заварих неоправеното си легло, тенджерка със супа леща и нейния молитвеник, който ми беше оставила за компания — така завърши нашият меден месец. Никога преди това не бяхме имали толкова време заедно; с никого, с изключение на новородените ми деца, не съм могла да се насладя на такава продължителна и дълбока интимност. С мъжете, с които съм живяла, съжителството винаги е включвало елементи на страст, кокетство и свян, или пък се е израждало в неприязън; не подозирах колко прекрасно е да споделяш пространство с друга жена. Ще ми липсва, но имам нужда да остана сама и да събера сили в тишина, шумът в болницата ме оглушава.

Бащата на Ернесто скоро ще си замине и той също ще ми липсва, прекарах много часове заедно с този здравеняк, който присяда до леглото ми и се грижи за мен с невероятна нежност, като ме развлича с приключения от живота си. По време на Гражданската война в Испания загубил баща си и чичовците си, в семейството му останали живи само жени и малки деца. Дядото на съпруга ти бил разстрелян до стената на някаква църква, а в онези смутни времена жена му, измъчвана от глад и неизброими теглила, бягала от село в село с трите си невръстни рожби, без да подозира, че е останала вдовица. Успяла да спаси децата си, които израснали във франкистка Испания, но нито за миг не се отказали от републиканските си идеи. На осемнайсет години, в разгара на диктатурата на генерал франко, когато репресиите достигнали своя апогей, бащата на Ернесто бил студент. Подобно на братята си, той също тайно членувал в комунистическата партия. Веднъж една другарка попаднала в ръцете на полицията, веднага го уведомили, той се сбогувал с майка си и с братята си и успял да избяга, преди девойката да издаде убежището му. Първоначално бродил из Северна Африка, ала стъпките му го отвели накрая в Новия свят и той се установил във Венецуела, където намерил работа, оженил се, родили му се деца и живял повече от трийсет години. След смъртта на Франко се завърнал в родното си село край Кордоба, за да търси миналото си. Успял да издири някои от предишните си другари и така, от един на друг, намерил адреса на девойката, за която не бил престанал да мисли през всичките три десетилетия. В бедно жилище със зацапани стени го очаквала жена, която бродирала на прозореца; той не я познал, ала тя не била го забравила и му протегнала ръце, благодарна за това закъсняло посещение. Тогава той научил, че въпреки изтезанията, тя нищо не разкрила, и разбрал, че бягството и дългото изгнание са били напразни; полицията изобщо не го преследвала, защото не бил издаден. Късно е вече за промени, съдбата на този мъж е начертана, не може да се върне в Испания, понеже душата му е закоравяла в амазонските джунгли. В безкрайните часове, които прекарваме заедно в болницата, ми разказва за скитанията си по реки, широки като морета; по върхове, непознали дотогава човешки крак; по долини, където от земята като семена извират диаманти, а змиите убиват само с мириса на отровата си; описва ми племена, които бродят голи под вековни дървета; индиански селяни, които продават като добитък жените и дъщерите си; войници на служба при наркотрафиканти; обесници, изнасилващи, убиващи и опожаряващи безнаказано. Веднъж вървял из джунглата с група работници и няколко мулета, изсичали с мачете буйната растителност, за да си проправят път, и не щеш ли, един от мъжете не улучил и мачетето се врязало в крака му, прерязвайки костта и отваряйки дълбока рана. Кръвта му изтичала като буен поток въпреки турникета и другите спешно предприети мерки. Тогава някой се сетил за индианеца, дето водел товарните добичета — стар мулетар, който се славел като магьосник, и отишли да го повикат от другия край на кервана. Мъжът спокойно се приближил, хвърлил поглед на ранения крак, накарал любопитните да се отдръпнат и се захванал да намества и да цери с безгрижието на човек, срещал често смъртта. Повял над раната с ветрилото си, за да пропъди комарите, посипал я с дъжд от слюнка и очертал няколко кръста във въздуха, като през цялото време припявал на някакъв горски език. «И кръвоизливът спря», завърши бащата на Ернесто с безразличен тон. Увили ужасната рана с парче плат, поставили ранения в импровизирана носилка и пътували с него в продължение на часове, без да капне и капчица кръв; стигнали до най-близкия медицински пункт и там го зашили и обездвижили крака. Окуцял, но запазил крака си. Разказах тази случка на монахините, които всеки ден те посещават, и те не се изненадаха, свикнали са с чудеса. Ако някакъв индианец от поречието на Амазонка е способен да спре струя кръв с плюнка, колко ли много може да стори науката за теб, дъще. Трябва да намеря помощ. Сега, като съм сама, дните ми се струват по-дълги, а нощите — по-тъмни. Имам много време за писане, защото след като приключа с ритуала по тоалета ти, нямам какво друго да правя, освен да си спомням.

В началото на шейсетте години бях отбелязала напредък в работата си и от горските статистики бях преминала към колеблив прощъпулник в журналистиката, който случайно ме отведе в телевизията. В останалия свят предаванията вече бяха цветни, ала в Чили — затънтено кътче от американския континент — едва правехме първите крачки с експериментални черно-бели програми. Привилегированите собственици на телевизионни апарати се превръщаха в най-влиятелните особи в своя квартал, съседите се трупаха край малобройните телевизори, втренчени сякаш под хипноза в неподвижната геометрична рисунка и заслушани в музиката, подобна на асансьорно бръмчене. Прекарваха вечерите със зейнала уста и с вперен поглед, очаквайки някакво просветление да промени жизнения им път, ала нищо не се случваше — единствено квадратът, кръгът и същата дяволска мелодия. Бавно преминахме от основните геометрични фигури към неколкочасови образователни програми, които обясняваха действието на двигателя, сръчността на мравките и излъчваха уроци по спешна медицинска помощ, в които се демонстрираше дишане уста в уста върху безжизнена кукла. Предлагаха ни също осведомителен бюлетин без картина, а в разказ, досущ като по радиото, и от време на време показваха по някой филм от нямото кино. Поради липса на по-интересни теми, предложиха на моя началник от ФАО петнайсет минути, за да изложи проблемите, свързани с глада в света. Бяха времена на апокалиптични предсказания: човечеството се множало безконтролно, храната не достигала, почвите се изчерпвали, планетата щяла да загине и след по-малко от петдесет години малкото оцелели индивиди щели взаимно да се разкъсват за коричка хляб. В деня на предаването началникът ми се разболя и аз трябваше да се явя в телевизията и да го извиня. «Съжалявам, сухо промълви продуцентът, в три следобед човек от вашата служба трябва да застане пред камерата, защото такава ни е уговорката и не разполагам с друг материал, за да запълня времето.» Помислих си, че щом на телевизионните зрители им понасяха добре по пет пъти седмично квадратът, кръгът и Чарли Чаплин в «Златната мечта», работата не беше толкова сериозна. Явих се въоръжена с кадри, доста непохватно изрязани с ножица от един филм, на които се виждаха дръгливи биволи да орат напукана от сушата земя в някакъв затънтен край на Азия. Тъй като материалът беше на португалски, съчиних драматичен текст, който да подхожда донякъде на мършавите добичета, и го изрецитирах с толкова чувство, че у никого не остана и капка съмнение относно близката кончина на говедата и свършека на ориза и на човечеството като цяло. След предаването продуцентът ме помоли с въздишка на примирение всяка сряда да проповядвам срещу глада. Горкичкият, чудеше се как да запълни програмата. Така станах водеща на предаване, в което трябваше да правя всичко — като се започне от сценария и се стигне до списъка на хората, осъществили програмата. Работата в телевизионния канал се състоеше в това да отивам точно навреме, да сядам пред една червена светлина и да говоря в празно пространство; изобщо не осъзнавах, че от другата страна на светлината един милион уши очакваха думите ми и още толкова очи преценяваха прическата ми и затова се изненадвах всеки път, когато непознати ме поздравяваха на улицата. Първия път, когато ти ме видя на екрана, Паула, беше на една годинка и половина и страхът при вида на образа на майка ти, обезглавена зад някакво стъкло, те потопи за известно време в състояние на кататония. Свекър ми и свекърва ми притежаваха единствения телевизионен апарат в радиус от един километър и всяка вечер холът им се изпълваше със зрители, които Грани посрещаше като гости. Сутрин печеше бисквити и въртеше ръчката на специална машина за сладолед, а вечер миеше чинии и метеше боклуците, сравними с тези след цирково представление, които се въргаляха по пода й, без никой да й благодари за това. Превърнах се в най-изтъкнатата личност на квартала, съседите почтително ме поздравяваха, а децата ме сочеха с пръст. Можеше да остана на тази длъжност до края на дните си, но в последна сметка на страната й дотегна от моите хилави крави и от маната по оризищата. По онова време аз бях сред малцината с телевизионен опит — доста елементарен, но все пак опит — и можех да кандидатствам за друго предаване, ала Майкъл се беше дипломирал като инженер и двамата страстно жадувахме за приключения, бяхме желали да пътуваме още преди да имаме деца. Спечелихме две стипендии, заминахме за Европа и пристигнахме в Швейцария заедно с теб — беше почти навършила две годинки и изглеждаше като миниатюрна дама. Чичо Рамон не е послужил за прототип на нито един от героите в моите книги — притежава прекалено много порядъчност и здрав разум. Романите се правят с безумци и подлеци, с личности, измъчвани от натрапчиви идеи, с жертви на безмилостните зъбчати колела на съдбата. От гледна точка на повествованието, умен и добронамерен човек като чичо Рамон за нищо не става, но затова пък като дядо е съвършен; разбрах това още щом му представих неговата първа внучка на летището в Женева; тогава той извади на бял свят огромна нежност, която до тогава беше таил. Дойде с голям медал, закачен на шията с трицветна лента, поднесе ти ключовете на града в кадифена кутия и те посрещна с добре дошла от името на четирите кантона, Швейцарската банка и Калвинистката църква. В този миг осъзнах колко много обичах втория си баща и в миг се изтриха ревността и яростта, които бях изпитвала в миналото. Ти беше облечена с палтото и шапката в стил Шерлок Холмс, дето бях сънувала преди раждането ти и които баба Хилда, следвайки точните ми указания, беше измайсторила за теб на шевната си машина. Говореше правилно и се държеше възпитано като истинска госпожица, точно както те беше учила Грани. Аз работех на пълен работен ден и нямах никаква представа как се гледат деца, затова се беше оказало много удобно да прехвърля тази задача другиму, и в онзи момент, пред великолепните резултати, разбрах, че свекърва ми се е справила с нея много по-добре, отколкото аз бих сторила това. Грани си беше наумила освен това да те отучи от пелените. Беше купила две гърнета — едно малко за теб — и друго, голямо, за нея самата: двете седяхте с часове в салона и си играехте на гости, докато ти не усвои това, което се изискваше от теб. Техният дом беше единствен с телефон в квартала и съседите, които се отбиваха за услуга, свикнаха да виждат тази блага английска дама да седи срещу внучката си с разголени задни части. Баба Хилда пък, от своя страна, намери начин да те храни, защото ти беше злояда като славейче. Приспособи седло и го прикрепи към гърба на кучето си — черен и едър звяр, упорит като магаре, което ти яздеше, докато тя те преследваше с лъжицата супа. В Европа тези две образцови баби бяха заместени от чичо Рамон, който те убеди, че е всемогъщият господар на Кока-кола и че никой в цялата вселена, и дори извън нея, не може да консумира тази напитка без изричното му разрешение. Ти се научи да му се обаждаш по телефона на френски, прекъсвайки сесиите на Съвета на Обединените нации, за да поискаш позволение да пийнеш нещо газирано. По същия начин те накара да повярваш, че е господарят на зоологическата градина, на детските предавания по телевизията и на прочутия воден стълб в Женевското езеро. Проучи графика на шадравана, нагласи часовника си и, сигурен в швейцарската точност, правеше се, че се разпорежда по телефона пред президента на републиката, сетне те вдигаше до прозореца и се наслаждаваше на възхитеното ти изражение, когато от езерото бликваше вода във формата на величествен стълб, устремил се към небесата. Играеше с теб такива сюрреалистични игри, че аз започнах да се плаша за умственото ти здраве. Имаше кутия с четири малки фигурки, наречени «Осъдените на смърт», които трябваше да бъдат екзекутирани на следващата сутрин. Всяка вечер ти заставаше пред неописуемия палач и молеше за милост, по този начин получаваше двайсет и четири часово отлагане на изпълнението на присъдата. Каза ти, че е пряк потомък на Исус Христос и за да ти докаже, че и двамата носят същото презиме, няколко години по-късно те заведе в католическото гробище в Сантяго и ти показа мавзолея на дон Хесус Уидобро[13]. Уверяваше те, че е принц, че в деня на раждането му хората се целували по улиците, а камбаните радостно биели, оповестявайки добрата новина. Роди се Рамон! Роди се Рамон! Обкичваше гърдите си с многобройните отличия, получени през дългогодишната му дипломатическа кариера, обяснявайки ти, че са ордени за проявен героизъм в битки срещу враговете на неговото царство. В продължение на много години ти вярваше на всичко това, дъще. През онази година поделихме времето между Швейцария и Белгия, където Майкъл учеше инженерство, а аз — телевизия. В Брюксел живеехме в малък апартамент над фризьорски салон. Останалите наематели бяха момичета с къси поли, дълбоки деколтета, перуки с невъзможни цветове и пухкави кученца с панделки на врата. По всяко време се чуваха музика, задъхано дишане и караници и във всеки час на деня влизаха и излизаха забързаните клиенти на въпросните госпожици. Асансьорът беше точно срещу единствената стая на нашия етаж и когато забравехме да пуснем резето, се стряскахме нощем от някой непознат, застанал до леглото и питащ за Пинки или Сузан. Моята стипендия беше по една програма за конгоанци, към които Белгия беше в дълг заради дългите години колониален гнет. Аз бях единственото изключение — белокожа жена между трийсет чернокожи мъжкари. След едноседмични унижения разбрах, че не съм готова за подобно изпитание и се отказах, въпреки че без парите от стипендията щяхме да понасяме несгоди. Директорът поиска от мен да обясня на класа внезапното си напускане и не ми остана друго, освен да застана пред компактната група студенти и да им кажа на жалкия си френски, че в моята страна мъжете не влизат в дамската тоалетна, разкопчавайки дюкяна си; не блъскат дамите, за да влязат първи някъде; не се бутат, за да седнат на масата или да се качат в автобуса; че се чувствам малтретирана и си тръгвам, понеже не съм свикнала на такива обноски. Ледено мълчание посрещна речта ми. След дълга пауза един от тях взе думата и каза, че в неговата страна нито една порядъчна жена не проявявала публична необходимост да посети тоалетната, че не се опитвала да минава през вратите преди мъжете, а вървяла няколко крачки отзад, и че майка му и сестрите му не сядали на масата с него, а след това изяждали огризките от вечерята. Добави, че се чувстват непрекъснато оскърбявани от мен, че никога не били виждали толкова невъзпитан човек и че понеже съм била малцинство в групата, трябвало да търпя, както намеря за добре. «Вярно е, че съм малцинство в курса, но вие сте малцинство в тази страна, възразих, склонна съм да се съобразя, но и вие ще трябва да го сторите, ако искате да си спестите проблеми в Европа.» Това беше Соломоново решение, уговорихме някои основни правила за съжителство и аз останах. Така и не пожелаха да седят с мен на масата или в автобуса, ала престанаха да нахълтват в тоалетната и да ме отместват с лакти. През онази година феминизмът ми отиде по дяволите: вървях смирено на два метра зад съкурсниците си, не повдигах поглед, нито глас и влизах и излизах последна. Веднъж двама от тях се отбиха в апартамента ни за някакви записки от клас и още същата вечер се появи управителката на сградата, за да ни предупреди, че «цветнокожите» не са добре дошли и че и без това са направили изключение за нас, защото, макар и латиноамериканци, не бяхме толкова мургави. Пазя като спомен от белгийско-африканската си авантюра снимка, където съм по средата между трийсет абаносови лица и моят лик, с цвят на неизпечен хляб, се губеше. Стипендиите ни бяха нищожни, но Майкъл и аз бяхме на възраст, когато бедността е проява на добър тон. Много години по-късно се завърнах в Белгия, за да получа литературна награда от самия крал Балдуин. Очаквах да видя великан с плащ и корона, както на кралските портрети, а се озовах очи в очи с дребен, кротък, изморен и понакуцващ господин, когото не успях да позная. Той любезно ме попита дали познавам страната му и аз разказах за студентските си години, когато бяхме живели доста скромно и се бяхме хранили само с пържени картофи и конско месо. Погледна ме смутен, а аз се изплаших да не би да съм го обидила. «Вие обичате ли конско месо?», попитах в опит да замажа положението.

Благодарение на споменатата диета и на други спестявания, ни останаха пари, за да обиколим Европа от Андалусия до Осло в един раздрънкан фолксваген, превърнат в нещо като циганска товарна каруца, който се друсаше по пътя, давейки се, с планина от багаж на покрива. Служи ни вярно като едногърба камила до края на пътешествието и когато дойде време да го зарежем, беше в толкова лошо състояние, че трябваше да платим, за да го отнесат в гробище за старо желязо. Месеци наред живяхме в палатка, ти мислеше, че това е единственият начин за съществуване, Паула, и когато влизахме в някоя солидна сграда, питаше учудена как се сгъват стените, за да се натовари в колата. Обходихме неизброими замъци, катедрали и музеи, носейки те в носилка на гърба и хранейки те с кока-кола и банани; нямаше си играчки, но се забавляваше, подражавайки на екскурзоводите по музеите; на три години правеше разлика между римски и ренесансови стенописи. В паметта ми се смесваха развалини, площади и дворци от всички тези градове, не си спомням добре дали съм била във Флоренция, или съм я виждала на пощенска картичка, дали съм присъствала на бой с бикове, или пък е било конно надбягване; не мога да направя разлика между Коста Асул и Коста Брава[14], а в паниката покрай изгнаничеството изгубих снимките, доказващи моето преминаване по тези места, така че това късче от миналото ми може и да е било само сън, както толкова други, които изкривяват действителността. Част от объркването се дължи на втората ми бременност, настъпила в неподходящ момент, защото друсането на таратайката и усилията по разпъването и прибирането на палатката, и готвенето на четири крака ме разболяха. Николас беше заченат в спален чувал през първите дни на студена пролет, вероятно в Булонския лес, на трийсет метра от хомосексуалисти, облечени като невръстни девойчета, които проституираха за десет долара, и на няколко крачки от палатка, откъдето идваше пушек от марихуана и оглушителен джаз. При подобни обстоятелства това дете трябваше да се пръкне необуздан авантюрист, но той излезе кротък човек, от тези, дето вдъхват доверие от пръв поглед; още от утробата се нагаждаше според обстоятелствата, без да роптае, беше част от тъканта на собственото ми тяло, какъвто в известен смисъл е и досега; така или иначе и най-добрата бременност си остава ужасна инвазия, амеба, нарастваща вътре в теб, преминавайки през различни еволюционни стадии — риба, хлебарка, динозавър, маймуна, — докато накрая приеме човешки вид. По време на това изнурително обикаляне из Европа, Николас остана сгушен вътре в мен, съвсем спокоен, ала при все това присъствието му терзаеше мислите ми. Изгубих интерес към останките от отминали цивилизации, отегчавах се в музеите, прилошаваше ми в колата каруца и почти не можех да се храня. Предполагам, че затова не си спомням подробности от пътешествието.

Завърнахме се в Чили в разгара на еуфорията покрай Християндемокрацията — партия, обещаваща реформи без драстични промени, избрана с подкрепата на десницата, за да се избегне възможната победа на Салвадор Алиенде, от когото мнозина се бояха като от самия сатана. Изборите бяха съпроводени още от самото начало от терористична кампания, каквато десницата разгръщаше от зората на десетилетието след тържеството на Кубинската революция, която бе отприщила порой от надежда в Латинска Америка. Големи плакати показваха бременни майки, бранещи децата си от лапите на съветски войници. Нищо ново под слънцето: същият страх бе внушаван и трийсет години по-рано, по времето на Народния фронт, и отново със същото щеше да се спекулира по отношение на Алиенде не след дълго, през изборите от 1970 година. Помирителната политика на християндемократите, подкрепяна от американците в медните мини, беше обречена на провал, понеже не задоволяваше нито левицата, нито десницата. Аграрният проект, който хората наричаха «реформа на поставките за саксии», разпредели неголям брой запуснати или зле обработвани земи, но латифундиите си останаха в ръцете на вечните господари. Недоволството нарастваше и две години по-късно значителна част от населението щеше да се ориентира наляво, многото политически партии, търсещи реални реформи, щяха да се обединят в коалиция и за изненада на целия свят, и на Съединените щати в частност, Салвадор Алиенде щеше да се превърне в първия марксистки президент в историята, избран по волята на народа. Но нека не избързваме: през 1966 година все още се празнуваше победата на християндемокрацията в парламентарните избори, проведени предишната година, и се тръбеше, че тази партия щяла да управлява страната през следващите петдесет години, че левицата била претърпяла поражение, от което нямало да може да се съвземе, и че Алиенде бил превърнат в политически труп. Това беше време, също така, на жени с вид на недохранени сирачета и толкова къси полички, че едва покриваха оскъдна част от бедрата им. В най-изисканите квартали на столицата се виждаха тук-таме хипари в индийски одежди, броеници, цветя и дълги коси, но на нас, които ги бяхме видели дрогирани в Лондон да танцуват полуголи на Трафалгарския площад, чилийските хипита ни се струваха смешни. Още оттогава животът ми бе подчинен на работата и отговорностите и за моя темперамент нямаше нищо по-далечно от пасторалното безделие на Децата на цветята; въпреки това аз веднага възприех външните белези на тази култура, защото ми стояха много по-добре дългите рокли и още повече в последните месеци от бременността, когато изглеждах като топка. Не възприех цветята само в облеклото си, изрисувах стените у дома в цветя, а също и колата — огромни жълти слънчогледи и разноцветни далии, които скандализираха свекъра, свекърва ми и съседите. За щастие Майкъл като че ли не забеляза това, вниманието му беше погълнато от работа по нов строеж и от дълги партии шах.

Николас дойде на бял свят след мъчително раждане, което продължи два дни и остави у мен повече спомени, отколкото цялото пътешествие из Европа. Имах чувството, че пропадам в бездна, че с всяка секунда добивам ускорение и летя надолу с все по-голяма скорост, докато накрая не отекна някакъв грохот, костите ми се отвориха и някаква неподвластна, изначална земна сила изтласка бебето навън. Нищо подобно не бях преживяла, когато се роди ти, Паула, защото беше с цезарово сечение. При брат ти нямаше нищо романтично, само усилие, страдание и самота. Не бях чувала, че бащите могат да участват по някакъв начин в раждането, а и Майкъл не беше идеалният мъж, от когото да очаквам помощ в такова изпитание — призлява му при вида на спринцовка или кръв. Тогава възприемах раждането като съвсем личен въпрос, както смъртта; не подозирах, че докато се мъчех сама в болничната стая, други жени от моето поколение раждаха в домовете си в компанията на акушерка, съпруг, приятели и фотограф, пушейки марихуана и в съпровод на музиката на Бийтълс.

Николас се роди без косъм на главата, с рогче на челото и лилава ръка; изплаших се, че от толкова четене на научнопопулярна литература съм довела на бял свят извънземно, но лекарят ме увери, че е човек. Рогчето беше резултат от клещите, които бяха използвали, за да го изтръгнат от мен в момента на раждането, а моравият цвят на ръката след кратко време изчезна. Спомням си го като плешиво дете, но в един момент клетките на косата му сигурно са се нормализирали, защото днес на главата си има буйна и вълниста черна грива, а веждите му са гъсти. Дори и да си ревнувала от брат си, никога не го показа, превърна се във втора майка за него. Споделяхте малка стая с изрисувани по стените приказни герои и прозорец, от който надничаше зловещата сянка на змей, който нощем размахваше страховитите си лапи. Ти идваше до леглото ми, повлякла бебето, не можеше да го повдигнеш на ръце, но и не можеше да го оставиш само на ужасния звяр от градината. По-късно, когато той научи що е страх, спеше с брадва под одеялото, за да брани сестра си. През деня змеят се превръщаше в здрава череша, в чиито клони връзвахте люлка, правехте си скривалища, а лете се разболявахте от зелените плодове, които си оспорвахте с птичките. Малката градина беше сигурен и вълшебен свят, там разпъвахте палатка вечер и играехте на индианци, заравяхте съкровища и отглеждахте червеи. В абсурден басейн в дъното на двора се къпехте заедно с децата и кучетата от съседните къщи; на покрива се виеше дива лоза и вие изстисквахте сока на гроздето и правехте ужасно вино. В дома на свекър ми, на една пряка разстояние, разполагахте с таван, препълнен с изненади, с овощни дървета, с прясно изпечен от образцовата ви баба хляб и с дупка в оградата, откъдето се промушвахте и се прехвърляхте на игрището за голф и на воля тичахте в чуждата собственост. Николас и ти израснахте с английските песни на Грани и с моите приказки. Всяка вечер, щом ви сложех в леглата, вие ми подсказвахте темата или първото изречение и за по-малко от три секунди аз произвеждах история по поръчка; оттогава не съм се радвала на подобно мигновено вдъхновение, ала се надявам то да не е угаснало завинаги и в бъдеще внуците ми да успеят да го възкресят.

Толкова пъти съм чувала да казват, че в Чили живеем в матриархат, че вече почти го вярвам; дори дядо и пастрокът ми — властни господа във феодален стил — твърдят това без свян. Нямам представа кой е измислил мита за матриархата, нито как е просъществувал над сто години; може би отдавнашен посетител, някой от онези датски географи или ливърпулски търговци са минали по нашите брегове, забелязали, че чилийките са по-силни и организирани от повечето чилийци и заключили лековато, че те командват; от толкова повтаряне, тази измама се превърнала в догма. Жените управляват единствено и само понякога между стените на дома си. Мъжете контролират политическата и икономическата власт, културата и обичаите, провъзгласяват законите и ги прилагат, както им е угодно, и когато общественият гнет и правният апарат се окажат недостатъчни, за да подчинят най-борбените жени, на помощ идва религията с неопровержимо патриархалния си знак. Непростимо е, че точно майките се отдават на мисията да увековечат и укрепят устоите на системата, възпитавайки дръзки синове и смирени дъщери; ако се наговорят и променят поведението си, биха могли да се справят с мачизма в рамките на едно поколение. В продължение на векове бедността е задължавала мъжете да преброждат издължената география на страната ни от край до край в търсене на прехрана; не е рядкост един и същи мъж зиме да копае в недрата на мините на север, а лете да е в централната част на Чили, берейки плодове, или пък на юг — в рибарска лодка. Мъжете идват и си отиват, ала жените не мърдат от местата си, те са дървета, здраво захванати в твърда земя. Около тях растат собствената им челяд и други близки деца, те се грижат за старите хора, за болните, за безпомощните, те са оста на общността. Във всички обществени класи, с изключение на облагодетелстваните с пари, себеотрицанието и трудолюбието се считат за най-висшите женски добродетели; духът на саможертва е въпрос на чест и колкото повече страдания понасят в името на семейството, толкова по-горди се чувстват жените. Отрано свикват да смятат другаря си за глуповат син, комуто прощават сериозни недостатъци, започвайки от пиянството и стигайки до домашното насилие, защото е мъж. През шейсетте години малка група млади жени, които имали щастливата участ да зърнат света отвъд планинската верига на Андите, дръзнаха да отправят предизвикателство. Докато всичко се свеждаше до мъгляви оплаквания, никой не им обръщаше внимание, ала през 1967 година се появи първото феминистко издание, стряскайки ни от тежкия провинциален сън, в който вегетирахме. То бе породено от поредния каприз на собственика на най-могъщото издателство в страната, своенравен блуждаещ милионер, чиято цел не бе да пробужда съвестта, нито нещо подобно, а да снима двуполови девойки с момчешки вид за модни списания. Запази си изключителни права при общуването с красивите манекенки, потърси в своите среди някой, който да свърши останалата работа, и изборът му падна на Делия Вергара, наскоро дипломирала се журналистка, зад чийто аристократичен вид се криеше желязна воля и подривен интелект. Тази жена създаде елегантно списание, което изглеждаше също толкова живописно и фриволно, колкото много други списания от онова време и отсега, но посвети част от него за разпространение на феминистките си идеи. Покани двама смели колеги. И изковаха стил и език, каквито дотогава не се бяха появявали в печатното слово в страната. От първия си брой списанието породи разгорещени спорове; младите го посрещнаха с ентусиазъм, най-консервативните кръгове се вдигнаха в защита на морала, родината и традицията, които безсъмнено темата за равенството между половете поставяше в опасност. Поради някакъв странен обрат на съдбата, Делия беше чела мое писмо, което майка ми й показала, и така се осведомила за съществуването ми. Вниманието й привлякъл тонът на някои пасажи и при завръщането ми в Чили ме потърси, за да участвам в проекта й. Когато се запознахме, аз бях без работа, очаквах всеки момент да родя и липсата на акредитиви в моя полза ужасно ми тежеше — не бях учила в университета, в главата ми гъмжеше от всякакви фантазии и в резултат на странстванията ми през ученическите години, пишех със сериозни граматически грешки, но тя все пак ми предостави да водя една страница с единственото условие да го правя с известна ирония, тъй като сред многото борбени статии имаше нужда от нещо по-лековато. Приех, без да подозирам колко е трудно да се пише шеговито по поръчка. В тесен кръг чилийците проявяваме духовитост и лесно се смеем, но пред широка публика се превръщаме в народ от глупаци, сковани от страх да не станат за смях, и точно това ми помогна, защото нямах сериозна конкуренция. В колоните на водената от мен страница изобразявах мъжете като пещерни хора и предполагам, че ако някой мъж се осмелеше да пише за противоположния пол с такова безочие като моето, би бил линчуван на някой площад от тълпа разярени жени, ала мен никой не ме приемаше насериозно. С излизането на първите броеве на списанието с репортажи за противозачатъчни средства, разводи, аборти, самоубийства и други невъзможни за изричане на висок глас теми, се вдигна страшна врява. Имената на работещите в списанието се предаваха от уста на уста, понякога с възхищение, но в повечето случаи с гримаса. Станахме обект на множество агресии и през следващите години всички, с изключение на мен, омъжена за английски хибрид, се разделиха с креолските си съпрузи, които не можеха да преглътнат борбената припряност на своите нежни половинки.

За пръв път долових неудобствата на моя пол, когато бях петгодишна сополанка и майка ми ме учеше да плета в коридора в дядовата къща, а в това време братята ми си играеха на тополата в градината. Непохватните ми пръсти се мъчеха да захванат бримките с иглите, изпусках ги, кълбото се заплиташе, пот се лееше от мен заради усилието да се концентрирам и тогава мама ми каза: «Седни с прибрани крака като госпожица.» Захвърлих надалеч плетивото и в същия момент реших, че ще бъда мъж; твърдо отстоявах тази позиция, докато станах на единайсет години и хормоните ме предадоха при вида на монументалните уши на първия ми любим, а тялото ми взе неумолимо да се променя. Щяха да минат четирийсет години, докато се примиря с положението си и разбера, че с двойно повече усилия и наполовина по-малко признание бях постигнала това, което понякога постигат някои мъже. Днес не бих се разменила с никого от тях, но на младини несправедливостите вгорчаваха живота ми. Не ставаше дума за фройдистка завист, нямам основание да желая онзи малък и капризен мъжки израстък, защото ако го имах, нямаше да знам какво да правя с него. Делия ми даде една камара книги от американски и европейски авторки и ми нареди да ги изчета в азбучен ред, та дано се разсее мъглата на романтизма в мозъка ми, отровен от прекалено много романи, и така бързо открих свързан начин за изразяване на глухия гняв, който непрестанно бях усещала. Превърнах се в отлична противничка на чичо Рамон, комуто се наложи да прибягва до най-ловките си реторически капани, за да може да ми се противопоставя; сега аз пишех документи в три екземпляра с печат, а той отказваше да ги подпише.

Една вечер бяхме канени с Майкъл на вечеря у известен политик социалист, който беше направил кариера с борбата си за справедливост и равенство за народа. В неговите очи народът се състоеше само от мъже, не му беше хрумвало, че и жените се числят към него. Жена му заемаше ръководна длъжност в голяма корпорация и се появяваше в пресата като един от малкото примери за еманципирана жена; не знам защо се беше омъжила за такъв прототип на мачист. Останалите гости също бяха видни личности от света на политиката и културата и ние, по-млади с десет години, с нищо не се вписвахме в тази изискана група. На масата някой похвали моите хумористични статии, попита ме дали не възнамерявам да напиша нещо сериозно и аз, в изблик на вдъхновение, отвърнах, че бих искала да интервюирам някоя невярна съпруга. Ледена тишина се спусна в трапезарията, смутените сътрапезници впиха погледи в приборите си и за дълго никой не продума. Накрая домакинята стана, запъти се към кухнята, за да направи кафе, и аз я последвах под предлог, че ще й помогна. Докато поставяхме чашите в поднос, тя ми каза, че ако обещая да пазя тайна и никога да не разкрия нейната самоличност, е готова да ми даде интервюто. На другия ден отидох с магнетофон в кабинета й — светло помещение в здание от стъкло и стомана в самия център на града, където тя царуваше без жени съпернички на управленски пост, сред множество технократи със сиви костюми и раирани вратовръзки. Посрещна ме видимо спокойна, слаба, елегантна, с къса пола и широка усмивка, облечена в костюм «Шанел» и с няколко реда златни верижки на шията, готова да разкаже историята си без угризения на съвестта. В ноемврийския си брой същата година списанието публикува десет реда за смъртта на Че Гевара, от която светът беше изтръпнал, и четири страници с моето интервю с една невярна съпруга, което разтърси свенливото чилийско общество. За една седмица продажбите се удвоиха и аз преминах към щатния персонал. В редакцията пристигнаха хиляди писма, много от тях от религиозни организации и от именити йерарси на политическата десница, уплашени от лошия пример за обществото, който даваше подобно безсрамие, но получихме и други писма от читателки, които споделяха авантюрите си. Днес е трудно да си представи човек как нещо толкова банално може да породи такава реакция — в крайна сметка изневярата е толкова древна, колкото и самата брачна институция. Никой не можеше да прости това, че главната героиня от репортажа беше движена от същите мотиви за изневяра като всеки мъж: удобен случай, скука, разочарование, кокетство, предизвикателство, любопитство. Жената от интервюто ми не беше омъжена за груб пияница, нито за недъгав в инвалидна количка, не беше в плен и на бурна, но невъзможна любов; в живота й нямаше трагедия, чисто и просто нямаше основателни причини, за да е вярна на съпруг, който вероятно я мамеше. Мнозина настръхнаха от ужас при съвършената организация — бяха наели дискретен апартамент с две приятелки, поддържаха го в безупречен вид и се редуваха през седмицата, водейки любовниците си; по този начин избягваха неудобствата от посещаването на хотели, където можеха да ги познаят. Никому и през ум не беше минавало, че жените могат да се ползват от подобно улеснение — апартамент на разположение за любовни срещи беше привилегия единствено на мъжете; съществуваше дори специална френска дума, с която той се обозначаваше: garconiere. В поколението на дядо ми подобни апартаменти са били широко разпространени сред богатите господа, но по мое време малцина можеха да си позволят такъв лукс и общо взето всеки чукаше както и където намереше за добре, в зависимост от материалното си състояние. Във всеки случай не липсваха стаи под наем за тайна любов и всички с точност знаеха цената им и къде се намираха.

Двайсет години по-късно, в пореден тур от дългото ми околосветско странстване, се озовах в друг край на света, много далеч от Чили, със съпруга на госпожата с костюма марка «Шанел». Мъжът беше изтърпял затвор и изтезания през първите години на военната диктатура и душата и тялото му носеха болезнени белези. Живееше в изгнание, разделен от семейството си, здравето му беше разклатено, понеже тъмничният студ беше проникнал вътре в него и разяждаше костите му; въпреки това не беше загубил чара си, нито страхотната си суетност. Спомняше си съвсем смътно за мен, в паметта му се свързвах единствено с интервюто, което той, потресен, беше чел.

— Винаги съм искал да узная коя е тази невярна съпруга — ми каза поверително. — Обсъждах описаното с всичките си приятели. Не се говореше за нищо друго в Сантяго през онези дни. Бих бил очарован да посетя въпросния апартамент в присъствието и на двете приятелки, по възможност. Простете ми за нескромността, Исабел, ала ми се струва, че тези три госпожи са заслужавали да се срещнат с надарен мъжкар.

— Искрено казано, не смятам, че такъв им е липсвал, когато и да било.

— Мина много време, няма ли да ми кажеш коя беше тя?

— Не.

— Кажи ми поне познавам ли я.

— Да… библейски.

Работата в списанието и по-късно в телевизията беше клапа, посредством която се освобождавах от маниите, наследени от предците ми; без нея натрупаното напрежение би избухнало, изпращайки ме направо в лудницата. Предпазливата и моралистка обстановка, провинциалният манталитет и суровостта на тогавашните обществени норми в Чили бяха потискащи. Дядо ми скоро свикна с факта, че съм публична личност и престана да изхвърля статиите ми в кошчето за боклук; не ги обсъждаше, но от време на време питаше за мнението на Майкъл и ми повтаряше, че трябва да съм много благодарна, задето имам толкова толерантен съпруг. На последния не му харесваше репутацията ми на феминистка, нито дългите ми рокли, нито старовремските ми шапки и още по-малко стария ситроен, изрисуван като завеса за баня, но ми прощаваше всички екстравагантности, защото в реалния живот изпълнявах добре задълженията си на майка, съпруга и домакиня. Заради удоволствието да скандализирам ближния, аз бях готова да манифестирам из улиците със сутиен, нанизан на дръжката на метла — сама, естествено, никой нямаше намерение да ме придружава, — ала в личния си живот добре бях заучила формулата за вечното семейно щастие. Сутрин поднасях закуската в леглото на съпруга си, вечер го посрещах издокарана, с маслина за мартинито му между зъбите, подреждах на стол костюма и ризата, които щеше да сложи на сутринта, лъсках му обувките, подстригвах косата и му режех ноктите, купувах му дрехи като на децата, спестявайки му неудобството да обикаля и пробва. Това се дължеше не само на глупост от моя страна, но и на излишък от енергия.

Подражавах на хипарите външно, но всъщност живеех като трудолюбива мравка, работеща по дванайсет часа на ден, за да мога да си плащам сметките. Единствения път, в който опитах марихуана, с която ме почерпи истински хипар, разбрах, че не е за мен. Изпуших шест цигари една след друга и не ме обзе онази халюцинираща еуфория, за която толкова бях слушала, а само ме заболя главата; моите прагматични баски гени са имунизирани срещу лесното щастие на наркотиците. Върнах се в телевизията, този път с хумористично феминистко предаване, и започнах да сътруднича в единственото детско списание в страната, което оглавих, когато основателят му почина от скоротечна болест. В продължение на години се забавлявах, интервюирайки убийци, ясновидци, проститутки, некрофили, акробати, лъжесветци с неясните им чудеса, безумни психиатри и просякини с лъжливи чукани, които вземаха назаем новородени, за да трогнат милостивите души. Пишех готварски рецепти, съчинени в момент на мигновено вдъхновение, и от време на време импровизирах хороскопи, като се водех от рождените дни на приятелите си. Астроложката живееше в Перу и пощата често закъсняваше или пък пратките й се губеха в лъкатушенията на съдбата. Веднъж й се обадих, за да й кажа, че имаме хороскопа за март, но че липсва февруарският, и тя ми отговори да публикуваме този, който имаме, какво толкова, редът не развалял резултата и оттогава започнах хороскопите да натъкмявам аз, при това със същата степен на точност в попаденията. Най-трудната задача бе любовната поща, която подписвах с псевдонима Франсиска Роман. По липса на личен опит прибягвах до интуицията, наследена от Меме, и до съветите на баба Хилда, която гледаше всички нашумели тогава телевизионни сериали и беше истински експерт по сърдечни дела. Архивът с писма на Франсиска Роман би могъл да ми послужи днес за Написването на няколко тома разкази, къде ли са сега кашоните, претъпкани с мелодраматични епистоларни творения? Не си обяснявам как ми е стигало времето за дома, за децата и за съпруга, но се справях по някакъв начин. В свободното време си шиех рокли, пишех приказки за деца и театрални пиеси и поддържах с мама неспирен поток от писма. Междувременно Майкъл винаги беше подръка, наслаждавайки се на това безконфликтно щастие, в което се бяхме окопали с наивното убеждение, че щом спазвахме нормите, всичко и завинаги щеше да е в ред. Изглеждаше влюбен, а колкото до мен — с положителност бях. Беше отстъпчив и малко отнесен като баща; във всички случаи наказанията и наградите се падаха на мен — предполага се, че децата се възпитават от майките. Феминизмът ми не достигна, за да разпределя домакинските задължения, честно казано, подобна мисъл изобщо не е минавала през главата ми; смятах, че освобождението се състои в това да изляза пред света и да се нагърбя с мъжките задачи, но дори не помислих, че става дума също да се освободя донякъде от собствения си товар. Резултатът беше голяма умора, характерна за милиони жени от моето поколение, които днес поставят под въпрос феминисткото движение. Мебелите от къщи често изчезваха и на тяхно място се появяваха старинни предмети от Персийския пазар, където сирийски търговец заменяше вехтории срещу мъжки костюми; с колкото по-малко дрехи оставаше Майкъл, толкова повече къщата се изпълваше с очукани грънци, шевни машини с педал, колела от каруца и газени фенери. Свекър ми и свекърва ми, ужасени от някои персонажи, които се отбиваха вкъщи, правеха всичко по силите си, за да защитят внуците от потенциални заплахи. Ликът ми по телевизията и името ми в списанието представляваха покана за чудновати същества, като например пощенски служител, който си кореспондираше с марсианци, или пък девойка, която заряза новородената си дъщеря на бюрото в службата ми. За известно време прибрахме детето вкъщи и дори мислехме да го осиновим, ала една вечер се върнахме от работа и разбрахме, че законните баба и дядо са си взели момиченцето с полицейска помощ. Миньор от севера, опитен ясновидец, който от толкова предречени катастрофи си беше загубил разсъдъка, спа две седмици на дивана в нашия хол, докато не се реши стачката на Националната служба по здравеопазване. Нещастникът беше дошъл в столицата, за да бъде прегледан в психиатричната болница точно в деня на обявяването на стачката. С много малко пари и непознаващ никого, но запазил невредими ясновидските си способности, той съумял да открие една от малкото личности, готови да го подслонят в този негостоприемен град. «На този човек му хлопа дъската, може да извади нож и да ви изколи всичките», ме предупреди Грани изключително притеснена. Взе двамата си внука и ги отведе да спят в нейния дом, докато трая посещението на ясновидеца, който впрочем се оказа напълно безобиден, нещо повече — много вероятно е да ни е спасил живота. Предсказа, че при силно земетресение ще рухнат няколко стени в къщата, Майкъл направи пълен преглед, укрепи някои точки и когато земята захвана да се люлее, падна само стената към двора и смаза далиите и зайците на съседа.

Грани и баба Хилда помогнаха при отглеждането на децата, Майкъл им даде сигурност и порядъчност, колежът ги възпита, а останалото научиха благодарение на вродената си будност и талант. Аз просто се опитвах да ги развличам. Ти беше мъдро момиченце, Паула. От малка имаше педагогическо призвание и брат ти, кучетата и куклите трябваше да играят ролята на ученици. Свободното ти от учителска дейност време се разпределяше между игри с Грани, посещения в старческия дом наблизо и уроци по шев с баба Хилда. Въпреки прелестните роклички от бродирана батиста, които майка ми ти купуваше от Швейцария, ти ходеше като сираче със зле ушити от теб самата дрешки. Докато свекър ми посвещаваше пенсионерските си години на опити да намери квадратурата на кръга и други безкрайни математически задачи, Грани се радваше на внуците си в истинска бабина вакханалия: вие се качвахте на тавана и играехте на разбойници, тайничко се промъквахте в клуба и се къпехте в басейна, устройвахте досадни театрални постановки, пременени с нощниците ми. С тази възхитителна жена ти прекарваше лятото в правене на сладки, а зимата — в плетене на раирани шалове за твоите приятелки от старческия приют; по-късно, когато напуснахме Чили, ти пишеше писма на всеки старец, докато и последният от тези чужди прадядовци не се спомина от самота. Тези години бяха най-честитите и най-сигурните в нашия живот. Николас и ти пазите щастливи спомени, които ви подкрепяха през трудните времена, когато с плач молехте да се върнем в Чили, ала по онова време връщането беше невъзможно: Грани почиваше под жасминов храст, съпругът й се луташе в лабиринтите на старческото безумие, приятелите бяха измрели или пък се бяха пръснали по света, и за нас нямаше място в тази страна. Беше останала единствено къщата. Още е там, непокътната. Неотдавна отидох да я видя и ме изненадаха размерите й, прилича на кукленска къщичка с полуоплешивяла перука на покрива.

Майкъл проявяваше похвално търпение с мен, не го изплашиха клюките, нито критиките, които предизвиквах, не се бъркаше в моите планове, колкото и лишени от здрав разум да бяха те, и вярно ме подкрепяше дори в грешките, но при все това нашите пътища започнаха да се разделят все повече и повече. Докато аз се движех между феминистки, бохеми, артисти и интелектуалци, той се отдаваше на своите проекти, изчисления, строящи се сгради, партии шах или бридж. Оставаше в работата до късно, защото сред служителите в Чили да работиш от изгрев до залез-слънце и да не ползваш отпуска се счита за проява на добър тон; противното се смята за признак на бюрократичен манталитет и води до сигурен провал в частната фирма. Той беше добър приятел и добър любовник, но не съм запазила много спомени за него, размил се е в съзнанието ми като зле фокусирана снимка. Бяха ни възпитали в традицията мъжът да осигурява материално семейството, а жената да се занимава с дома и децата, ала в нашия случай съвсем не беше така — започнах да работя преди него и покривах голяма част от разходите ни; заплатата му отиваше за изплащане на заема по къщата и за инвестиции, а моята се изпаряваше за ежедневни нужди. Така или иначе той остана верен на себе си, промени се малко през целия си живот, но аз му поднасях прекалено много изненади, горях от неспокойствие, навсякъде виждах несправедливости, исках да променя света и прегръщах толкова различни каузи, че самата аз им губех края, а децата ми живееха в постоянно състояние на смут. Десет години по-късно, когато се бяхме устроили във Венецуела и идеалите ми бяха доста накърнени от превратностите на изгнанието, запитах тези деца, израснали в ерата на хипитата и социалистическите мечти, как биха искали да живеят и двамата отвърнаха в хор, без да се наговарят: като заможни буржоа.

Чичо Рамон и мама се върнаха от Швейцария в годината на смъртта на баща ми. Пастрокът ми бавно беше изкачил стъпалата на дипломатическата кариера и беше достигнал висок пост в Министерството на външните работи. Водеше внуците в Министерския съвет и им казваше, че това е частното му жилище, настаняваше ги в огромната трапезария на посланиците, сред завеси от кадифе и портрети на най-достойните синове на родината, където момчета с бели ръкавици им поднасяха портокалов сок. На седем години трябваше да напишеш съчинение в училище на тема «Моето семейство» и ти написа, че единственият ти интересен роднина е чичо Рамон — принц и пряк потомък на Исус Христос, господар на дворец с униформена прислуга и въоръжена охрана. Учителката ми даде името на детски психиатър, но твоята репутация беше възстановена малко след това. Един ден, в който трябваше да те заведа на зъболекар, аз те забравих и ти с часове остана да чакаш пред вратата на училището. Учителката безуспешно се опитвала да се свърже с баща ти или с мен и накрая се обадила на чичо Рамон. «Кажете на Паула да не мърда, веднага идвам да я взема», отвърнал той и наистина след половин час се появила президентска лимузина със знаменце и с ескорт от двама моторизирани полицаи; слязъл шофьор с шапка в ръка, отворил задната врата и оттам слязъл дядо ти с обкичени с ордени гърди и с черната си наметка за официални случаи, която в изблик на поетично вдъхновение отскочил да вземе от къщи. Ти не си спомняш как не дойдох и те накарах да чакаш, дъще, а помниш единствено императорския кортеж и лицето на обърканата ти учителка, която се навела в дълбок поклон, за да поздрави чичо Рамон.

Баща ми починал от внезапен пристъп, неуспял да направи равносметка на величието нито на падението си, защото вълна от кръв заляла най-потайните кухини на сърцето му и той останал да лежи, проснат на улицата като бедняк. Бил откаран от обществените служби и отнесен в моргата, където с аутопсия определили причината за смъртта. Преровили джобовете на дрехите му и открили някакви документи, свързали презимето с мен и ме потърсиха, за да позная тялото. Когато чух името, не допуснах, че става дума за баща ми, защото не се бях сещала за него от много години насам и защото ако не се брои второто име на брат ми, което е Томас, и който по онова време все още се рееше, изгубен с онази тайнствена секта на аржентинския пророк, баща ми не беше оставил никакви следи в моя живот, нито дори омраза от това, че ни беше зарязал. От няколко месеца нямахме никакви новини от брат ми и заради присъщата на семейството ми склонност към трагизъм, си мислехме най-лошото. Майка ми беше изчерпала всичките си канали за информация без никакъв резултат и започваше да вярва в слуховете, че синът й се е прехвърлил при кубинските революционери, понеже мисълта, че той върви по стъпките на загиналия Че Гевара й се струваше по-поносима от представата, че е хипнотизиран от някакъв лъжесветец. Преди да тръгна за моргата, се обадих на чичо Рамон в работата, за да му съобщя, заеквайки, че брат ми е мъртъв. Пристигнах преди него в зловещото здание, представих се на някакъв безучастен служител, който ме заведе в студена зала, където имаше количка с нещо, покрито с чаршаф. Повдигнаха го и и отдолу се показа пълен, смъртноблед и гол мъж с груб шев от врата до члена му, с когото не се усетих ни най-малко свързана. След няколко мига пристигна чичо Рамон, хвърли бърз поглед и оповести, че това е баща ми. Приближих се повторно и внимателно се вгледах в чертите му, защото нямаше да имам възможност никога повече да го видя отново.

В онзи ден научих за съществуването на по-голям брат, син на баща ми от друга любов, забележително много приличащ на момчето, в което се бях влюбила на едни уроци по математика, когато бях на петнайсет години. Научих и за три по-малки деца, които имал с трета жена и които, по някаква ирония, бе нарекъл с нашите имена. Чичо Рамон се нагърби с организиране на погребението и с написването на документ, според който се отказвахме от всякакво наследство в полза на другото му семейство; Хуан и аз веднага се подписахме, сетне фалшифицирахме подписа на Панчо, за да избегнем досадни протакания. На другия ден вървяхме след ковчега на непознатия по една алея в централните гробища; никой друг не дойде на скромното погребение, баща ми остави много малко приятели на този свят. Оттогава не съм имала връзка с другите ми братя и сестри по баща. Когато помисля за баща си, си го представям единствено безжизнен в бездънната тишина на онази ледена зала в моргата.

Трупът на баща ми не беше първият труп, който виждах отблизо. Отдалече бях гледала прострени мъртви тела на улицата в Ливан в смутните времена на войната, а също и при опита за революция в Боливия, но те приличаха по-скоро на кукли, отколкото на хора; Меме си я спомням само жива, а вуйчо Пабло беше загинал, без да остави никаква следа. Единственият истински покойник, когото бях виждала, датираше от детството ми, когато бях на осем години, и обстоятелствата го запечатаха завинаги в паметта ми. През онази вечер срещу 25 декември 1950 г. стоях будна с часове, с широко отворени очи в мрака на къщата на плажа, населена с шумове. Братята и братовчедите ми лежаха на други легла в същата стая, а през тънките картонени стени долавях дишането на спящите в съседните стаи хора, дочувах непрестанното бръмчене на хладилника и тихите стъпки на мишките. На няколко пъти понечвах да стана и да изляза да се освежа на двора при соления бриз, веещ откъм от морето, но всеки път се отказвах заради неуморното шетане на слепи хлебарки. Между вечно влажните от крайбрежна роса чаршафи тялото ми потръпваше от неизвестност и ужас, а картините от тази нощ на прозрението се следваха като силни пориви на вятъра пред бледите отблясъци на луната в прозореца. Все още усещах влажните устни на рибаря да докосват шията ми и гласът му да шепне в ухото ми. Отдалеч дочувах глухото бучене на океана, а от време на време по улицата минаваше кола и за миг осветяваше процепите по щорите. В гърдите си усещах удари, подобни на камбанен звън, струваше ми се, че тежък камък ме затиска и страховити лапи пълзят нагоре към гърлото ми, задушавайки ме. Нощем дяволът се явява в огледалата… Нямаше нито едно огледало в тази стая, а единственото в къщата беше старото, ръждясало огледало в банята, пред което майка ми червеше устните си и което беше прекалено високо за мен; ала злото не обитава само огледалата, ми беше казвала Маргара, то пристъпва в мрака на лов за човешки грехове и се пъха в развратните момиченца, за да им изяде вътрешностите. Слагах ръката си там, където мъжът я беше поставял, и тутакси я отдръпвах изплашена, не разбирайки тази смесица от отвращение и мрачно удоволствие. Отново усещах по себе си грубите и здрави пръсти на рибаря, които ме изучаваха, допира на зле обръснатите му страни, миризмата и тежестта му, неприличния брътвеж в ушите ми. Със сигурност на челото ми се четеше белегът на греха. Как никой досега не беше разбрал? Когато се прибрах вкъщи, не се осмелих да погледна мама в очите, нито пък дядо, скрих се от Маргара и като се престорих, че ме боли коремът, избягах рано в леглото, като преди това дълго се търках под душа със синия сапун за пране, ала нищо не беше в състояние да измие петната от мен. Омърсена, бях омърсена завинаги… Въпреки това дори и през ум не ми минаваше да не се подчиня на заповедта на този мъж, на другия ден щях отново да се срещна с него на пътеката със здравеца и щях, покорна на съдбата си, да го последвам в гората дори и това да ми струваше животът. «Ако дядо ти разбере, мъртъв съм», ми беше казал. Мълчанието ми беше свято, от мен зависеше животът му. Близостта на втората среща ме изпълваше с ужас, но и с вълшебна неизвестност — какво ли имаше отвъд греха? Часовете се влачеха непоносимо бавно, аз броях ритмичното дишане на братята и братовчедите ми и пресмятах колко остава до разсъмване. С първите лъчи на слънцето можех да се измъкна от леглото и да стъпя на пода, защото със светлината хлебарките се изпокриват в дупките си. Бях гладна, мечтаех си за бялото сладко и бисквитите в кухнята, беше ми студено и се увивах в тежките одеяла, ала веднага започвах да се задушавам от треската на забранените спомени и бълнуването на предусещането.

На другата сутрин, много рано, докато семейството още спеше, станах без шум, облякох се и излязох на двора, заобиколих къщата и влязох в кухнята отзад. Медните и чугунени съдове висяха на куки по стените, върху сивата гранитна маса имаше ведро с морска вода, пълно с пресни миди и торба с вчерашен хляб. Не успях да отворя буркана с бяло сладко, но си отрязах парче сирене и резен пелте от дюли и слязох на пътя да погледна слънцето, което надничаше иззад хълма като пламтящ портокал. Запътих се, без да знам защо, към устието на реката, където беше малката рибарска махала и където в този час не се долавяше никакво движение. Задминах църквата, пощата, квартала с нови къщи, всичките еднакви с цинкови покриви и тераси, издадени към морето; минах покрай хотела, където младите отиваха вечер да танцуват на старомодна музика, тъй като модерните ритми не стигаха до тези места; извървях дългата търговска улица със сергии за плодове и зеленчуци, сетне задминах аптеката, магазинчето за платове на турчина, вестникарската будка, кафенето с билярда и през цялото това време не видях никого. Стигнах до дървените рибарски хижи и груби кръчми с морски дарове и риба, с мрежи, прострени да съхнат като великолепни паяжини, видях лодките, обърнати с дъната нагоре на пясъка, чакащи стопаните им да се съвземат от веселбата на Бъдни вечер и да излязат в открито море. Чух гласове и съзрях група хора край една от последните хижи, там, където реката се влива в морето. Слънцето вече се беше издигнало и ме пощипваше като шествие от горещи мравки по раменете. С последната хапка сирене и пелте от дюли стигнах до края на улицата, предпазливо пристъпих към малкия кръг от хора и се помъчих да си проправя път, ала ме избутаха назад. В този миг се появиха двама карабинери на велосипеди, единият изсвири със свирката си, а другият извика на хората да се отдръпнат, по дяволите, защото блюстителите на закона бяха тук. Кръгът се отвори светкавично и успях да различа рибаря на тъмния речен пясък, проснат възнак, с ръце, разтворени настрани, със същите черни панталони, бяла риза и гумени сандали от предния ден, когато ме беше отвел в гората. Един от полицаите каза, че мъжът е бил ударен по главата, и тогава видях петното засъхнала кръв по ухото и врата. Нещо в гърдите ми се пръсна и усетих в устата си вкус на кисели мандарини, превих се, разтърсена от неустоимо гадене, паднах по колене и изхвърлих на пясъка смес от сирене, сладко от дюли и вина. «Какво дири тук малката?», възкликна някой и нечия ръка се опита да ме подхване, ала аз станах и се затичах отчаяно. Не спрях да тичам, измъчвана от пробождаща болка в ребрата и от киселия вкус в устата; не спрях, докато не се появи червеният покрив на къщата ни и тогава се строполих край улицата, свита на кълбо в храстите. Кой ли ме беше видял в гората с рибаря? Как ли бе узнал дядо? Не можех да мисля, знаех единствено със сигурност, че този мъж нямаше никога повече да излезе в морето на лов за миди, той лежеше мъртъв на пясъка и заплащаше за греха на двама ни, аз бях свободна и нямаше да бързам за срещата, той нямаше пак да ме води в гората. Дълго след това чух шумовете в къщата от приготовленията за закуска, гласовете на братята и братовчедите. Мина магарето на млекаря с дрънчащи гюмове, а след него — продавачът на хляб на триколката си и Маргара с мърморене излезе да пазарува. Прокраднах се в двора с хортензиите, измих лицето и ръцете си на планинското поточе, попригладих косата си и влязох в трапезарията, където дядо ми вече беше заел мястото си на креслото с вестник в ръка и чаша димящо кафе с мляко до него. Защо ли ме гледа така? Поздрави ме с усмивка.

Два дни по-късно, когато съдебният лекар позволи, организираха бдение за рибаря в скромната му хижа. Цялото село, дори и летовниците, се стекоха да го видят — рядко се случваше нещо интересно и никой не искаше да изпусне такова изключително събитие като убийство, единственото, записано в аналите на този курорт от времето на разпънатия на кръст художник. Въпреки че майка ми смяташе зрелището за прекалено зловещо, Маргара ме заведе, тъй като Тата, който предложи да плати за погребението, заяви, че смъртта е нещо естествено и по-добре отрано да свикваме с нея. На здрачаване се изкачихме по хълма и стигнахме до дъсчена къщурка, украсена с книжни гирлянди, чилийското знаме и скромни букети цветя от крайбрежните градини. По това време нестройните песни под съпровод на китари вече замираха, а множеството, замаяно от наливното вино, дремеше на сламените столове, разположени в кръг край ковчега — проста дървена кутия от нерендосан бор, осветена от четири свещи. Майката, облечена в черно, нашепваше молитви с вметнати в тях ридания и проклятия и същевременно съживяваше с дърва пламъка в печката, където къкреше почернял от сажди чайник. Съседките събираха чаши и предлагаха чай, а по-малките братя, с брилянтин в косата и с неделните си обувки, се гонеха из двора сред кокошките и кучетата. На разнебитен скрин се виждаше украсена с черна лента снимка на рибаря с униформа от времето, когато е служел войник. През цялата нощ роднини и приятели щяха да се редуват, бдейки над трупа преди да го спуснат в земята, непохватно подрънквайки на китара, хапвайки поднесеното от жените и споменавайки покойника с полуизречените на езика на тъжните пияници слова. Маргара пристъпи, като изломоти нещо през зъби и ме повлече за ръката, защото аз се опъвах назад. Когато застанахме пред ковчега, ме накара да се приближа и да кажа един «Отче наш» на раздяла, тъй като според нея душите на убитите нивга не намират покой и нощем спохождат живите и ги тревожат. Върху бял чаршаф лежеше мъжът, който три дни преди това ме беше опипвал в гората. В първия момент го погледнах с някакъв изначален страх, а сетне с любопитство, търсейки прилика, но не можах да я открия. Това лице не беше лицето на моя грях, то беше мъртвешки бледа маска с начервени устни, с коса, разделена на път по средата и втвърдена от брилянтин, с два памука в двете ноздри и с кърпа, вързана на главата, за да поддържа челюстта.

Въпреки че следобед болницата се изпълва с хора, в събота и в неделя сутрин изглежда празна. Идвам още по тъмно, с натрупана от седмицата умора и с изненада забелязвам, че влача по пода краката и чантата си от изтощение. Преброждам вечните и самотни коридори, където дори ударите на сърцето ми отекват, и ми се струва, че вървя по транспортна лента, която се движи в обратна посока — не напредвам, стоя си все на същото място, все по-изморена. Вървя и изричам магически заклинания, измислени от мен самата, и колкото повече се приближавам до сградата, до дългия коридор на изгубените следи, до твоята стая и до леглото ти, гърдите ми се сковават от мъка. Превърнала си се в голямо бебе, Паула. Преди две седмици те изведоха от интензивното отделение и почти няма промяна. Дойде в общата стая много напрегната, сякаш ужасена, и постепенно се успокои, ала не даваш никакъв признак на разум, продължаваш да лежиш с поглед, втренчен в прозореца, неподвижна. Все още не се отчайвам, вярвам, че въпреки зловещите прогнози, ще се върнеш при нас и дори и да не си възхитителната и грациозна млада жена отпреди, може би ще смогнеш да заживееш почти нормално и да бъдеш щастлива, аз ще се погрижа за това. Разходите са огромни, отбивам се в банката, обменям пари, които се изпаряват от чантата ми толкова бързо, че дори не разбирам как изчезват, но предпочитам да не правя сметки, сега не е момент за ограничения. Трябва да намеря физиотерапевт, защото грижите в болницата са минимални — от време на време се появяват две разсеяни девойчета и започват да движат неохотно ръцете и краката ти в продължение на десет минути, изпълнявайки неясните указания на един мустакат и енергичен доктор, който като че ли им е шеф и те е виждал само веднъж. Пациентите са много, а средствата — малко, и затова аз сама правя упражненията с теб. Четири пъти на ден раздвижвам всички части на тялото ти — започвам с пръстите на краката — един по един, и напредвам нагоре, бавно и със сила, защото не е лесно да разтворя ръцете ти или да сгъна коленете и лактите ти; поставям те да седнеш на леглото и потупвам гърба ти, за да изчистя дробовете ти, освежавам с капчици вода пресъхналата кухина на гърлото ти, понеже отоплението изсушава въздуха; за да избегнем деформации, прикрепям книги на стъпалата ти, като ги привързвам с бинтове; разделям пръстите на ръцете ти с парчета найлон и се опитвам да държа главата ти изправена с импровизирана яка от пътна възглавница и лейкопласт, но тези подръчни средства са отчайващи, Паула, трябва бързо да те отведа на място, където да могат да ти помогнат, казват, че рехабилитацията върши чудеса. Неврологът ме моли за търпение, твърди, че засега е невъзможно да те местим, където и да било, и още по-малко да прекосим света със самолет. Прекарвам дните и голяма част от нощите в болницата, сприятелих се с болните от твоята стая и с техните близки. Правя масажи на Елвира и си измисляме език от жестове, за да си говорим, тъй като думите й изменят; на другите разказвам истории, а за отплата те ме черпят с кафе от термосите си и със сандвичи с шунка, които им носят от дома. Жената охлюв бе преместена в стая 0 — краят й наближава. Мъжът на Елвира само ми повтаря: «Дъщеря ви е по-събудена», но в очите му чета, че всъщност не си вярва. Показвам им снимки от сватбата ти и им разказвам живота ти, вече те познават и някои скришом плачат, когато Ернесто идва да те види, прегръща те и шепне в ухото ти. Мъжът ти е толкова изморен, колкото и аз, има лилави кръгове под очите, отслабна и дрехите му висят около тялото.

Уили пак дойде. Опитва се да идва често, за да облекчи тази дълга раздяла, която като че ли се превръща във вечност. Когато преди четири години се събрахме, си обещахме повече да не се разделяме, ала животът се погрижи да направи плановете ни на пух и прах; този мъж е олицетворение на силата, има колкото пороци, толкова и добродетели, поглъща всичкия въздух край себе си и ме оставя без дъх, но ми действа много благотворно, когато съм с него. До него спя без хапчета, упоена от сигурността и топлината на тялото му. Сутрин ми поднася кафето в леглото, заставя ме да си почина още един час, а той сам отива в болницата, за да вземе сведения от нощната смяна. Влиза в стаята с изтърканите си джинси, с дърварските си обувки, черното кожено яке и каскет от времето на дядо ми, който си купи на «Пласа Майор»; въпреки дрехите си, прилича на средновековен моряк от Генуа и се страхувам да не го спрат на улицата и да го питат за морския път До Новия свят. Поздравява болните на жаргон с мексикански акцент, настанява се до леглото ти и започва да гали ръцете ти и да ти говори за това какво ще правим, когато отидем в Калифорния, а в това време останалите пациенти смаяно го наблюдават. Уили не успява да прикрие тревогата си, в професията си на адвокат е виждал безброй катастрофи и не храни особени надежди, че ще се възстановиш, подготвя ме за най-лошото.

— Ще се грижим за нея, има толкова други семейства с подобна участ, няма да сме единствени, грижите и обичта към Паула ще осмислят поновому живота ни, ще познаем нов начин да бъдем щастливи. Ще продължим да живеем и ще я водим с нас навсякъде, какъв е проблемът? — утешава ме той с характерния си великодушен и малко наивен прагматизъм, с който ме плени, когато се запознахме.

— Не! — възразявам, без да усещам, че крещя. — Нямам намерение да слушам злокобните ти предсказания. Паула ще оздравее!

— Ти си в плен на натрапчиви мисли, говориш само за нея, не можеш да мислиш за нищо друго, търкаляш се надолу в пропаст с такава скорост, че не можеш да спреш. Не ми даваш да ти помогна, отказваш да ме чуеш… Трябва да поставиш някаква емоционална дистанция между вас двете или ще полудееш. Ако ти се разболееш, кой ще се грижи за дъщеря ти? Моля те, позволи ми да се погрижа за теб…

Лечителите се появяват вечер, не знам как дойдоха тук, упорстват да ти вливат енергия и здраве. В ежедневието си са служители, специалисти, чиновници, обикновени хора, но през свободното си време изучават езотерични науки и се мъчат да лекуват с убежденията си. Уверяват ме, че са в състояние да заредят изтощените батерии на болното ти тяло, че духът ти израства, обновява се, и че от твоята неподвижност ще разцъфне различна и по-добра жена. Казват, че не трябва да те гледам с очите на майка, а с третото, златното око, и тогава ще те видя в други измерения, носеща се необезпокоявана, чужда на ужасите и мъките на тази болнична стая; ала заедно с това ми казват да се подготвя, защото ако вече си изпълнила съдбата си на този свят и си готова да продължиш дългото пътуване на душата си, няма да се върнеш. Част са от световна организация и се съобщават с други лечители, за да ти изпратят сили, също както и монахините са в контакт с други братства и се молят за теб; казват, че възстановяването ти зависи от собствената ти воля за живот и окончателното решение е в твои ръце. Не се осмелявам да разкажа за това на семейството в Калифорния, положително не биха погледнали с добро око на тези духовни лечители. Ернесто също не одобрява тяхното нашествие, не иска жена му да се превръща в зрелище за публика, ала аз мисля, че те не ти вредят, ти дори не ги усещаш. Монахините също участват в ритуалите, подрънкват с тибетски камбанки, кадят с тамян и призовават своя християнски бог и всички небесни божества, докато останалите в стаята наблюдават целителните процедури с известни резерви. Не се плаши, Паула, не танцуват, окичени с пера, не колят кокошки, за да те напръскат с тяхната кръв, само веят като с ветрила над теб, за да пропъдят негативните енергии, сетне полагат ръцете си по тялото ти, затварят очи и се концентрират. Карат ме да им помагам, да си представя лъч светлина, проникващ в мен през главата, преминаващ през моето същество и излизащ от ръцете ми към теб; казват ми да си те представя здрава и да престана да плача, защото тъгата заразява въздуха и потиска душата. Не знам дали въздействието е положително за теб, но в едно съм сигурна: настроението на хората в стаята се промени, всички станахме по-весели. Решихме да контролираме тъгата, пускаме севилянас[15] по радиото, черпим се с бисквити и правим забележки на посетителите, когато влязат с умърлушен вид. Времето за приказки също се удължи и аз вече не съм единственият разказвач, всички се включват. Най-бъбрив е съпругът на Елвира, който ни засипва с порой от анекдоти; всеки по ред разказва живота си и когато личните преживявания се изчерпат, започваме да съчиняваме истории; украсявайки с толкова подробности и отприщвайки въображението, се усъвършенствахме до такава степен, че от други стаи идват да слушат разказите ни.

На леглото на жената охлюв сега има друга болна — тъмнокосо момиче, цялото издраскано и в синини, което четирима безсърдечни негодници изнасилили в парка. Вещите й са оградени с червен кръг, персоналът не я докосва без ръкавици, ала ние я приобщихме към необикновеното семейство в тази стая, мием я и я храним в устата. Първоначално тя реши, че се е събудила в клиника за душевноболни и само трепереше с глава под чаршафа, ала малко по малко, благодарение на тибетските камбанки, песните по радиото и изповедите на всеки един от нас, започна да се оживява и да се усмихва. Сприятели се с монахините и с лечителите, кара ме да й чета на глас светски клюки за европейските кралски семейства и за киноартисти, защото тя не може да повдигне главата си. Срещу Елвира има наскоро постъпила от психиатричното отделение пациентка на има Аурелия, ще й оперират тумор в мозъка, тъй като страда от периодични гърчове. Сутринта на определения за операцията ден, се облече и гримира старателно, сбогува се с всеки с развълнувана прегръдка и тръгна. «На добър час, ще си мислим за теб, кураж», говорехме, докато тя се отдалечаваше по коридора. Когато дойдоха с носилката, за да я отведат в крилото на мъченията, нея вече я нямаше, беше избягала навън и се върна чак два дни по-късно, когато полицията се беше отказала да я търси. Отново определиха дата за операцията, но и този път не можаха да я направят, защото Аурелия се бе налапала до насита с половинка пушен свински бут, донесен скришом в чантата й, и анестезиологът каза, че дори и луд няма да й даде упойка при тези обстоятелства. Сега хирургът е в отпуск заради Великден и кой знае колко време ще мине, докато се намери свободна операционна, така че за момента нашата приятелка е в безопасност. Отдава болестта си на импозантността на своя съпруг, ала аз по жестовете й отгатвам, че иска да каже импотентността. «На него оная му работа не е в ред, а на мен ще ми бъркат в мозъка», въздъхва примирено. «Ако само можеше да го прави като хората, щях да съм росна като майска роза и хич нямаше да мисля за болестта, че как иначе — пристъпите започнаха през медения месец, когато хубостникът го влечаха повече боксовите мачове по радиото, отколкото нощницата ми с лебедови пера по деколтето.» Аурелия пее и танцува фламенко, говори в стихове и само чака за миг да се разсея, за да те напръска с люляковия си парфюм и да те начерви с червилото си, Паула. Подиграва се еднакво на лекари, лечители и монахини, казва, че са банда касапи. «Щом досега момичето не се е изцерило от любовта на майка си и на мъжа си, значи няма лек», казва. Междувременно полицията се отбива, за да зададе някой и друг въпрос на изнасиленото девойче и от държанието им човек би останал с впечатление, че тя е престъпникът, а не жертвата: «Какво диреше сама в десет вечерта в онзи квартал? Защо не извика за помощ? Дрогирана ли беше? Така ти се пада, щом толкова много знаеш, хич не се оплаквай.» Аурелия единствена има кураж да им се опълчи: застава насреща им с ръце на кръста и почва да ги гълчи. «За това ли ви плащат, тъпаци недни, все жените са криви.» «Мълчете, госпожо. Вие нямате нищо общо с това», отвръщат възмутено, ала ние всички ръкопляскаме, защото когато Аурелия не е в криза, притежава удивителна проницателност. Под леглото си държи три куфара с дрехи на улична танцьорка и се преоблича по няколко пъти на ден, гримира се със замах и разбухва косата си като погача от изрусени къдрици; при най-малкото предизвикателство се съблича гола и излага на показ ренесансовата си плът, кара ни да отгатнем възрастта й и да се вгледаме в талията й — останала непроменена от девическите й години, наследила я от майка си, красавица също като нея. Сетне добавяше с известно озлобление, че тези прелести за нищо не служели, понеже мъжът й бил евнух. Когато мъжът й идва на посещение, сяда на стол и започва да дреме отегчен, а тя го обижда и всички ние полагаме огромни усилия да се правим че нищо не чуваме.

Уили проучва къде да те заведем, Паула, нужна ни е повече наука и по-малко заклинания, а аз се опитвам да убедя лекарите да те пуснат и Ернесто — да се примири с положението. Не иска да се разделя с теб, ала няма друга възможност. Днес сутринта дойдоха двете девойчета рехабилитаторки и за пръв път решиха да те смъкнат на партера във физкултурния салон. Аз бях готова с бялата престилка и тръгнах с тях, карайки количката, толкова хора има тук и от толкова отдавна ме гледат да се движа по коридорите, че вече никой не се съмнява, че съм медицинска сестра. На завеждащия му беше достатъчен бегъл поглед, за да установи, че нищо не може да стори за теб; «Равнището на съзнателност е нулево, каза, не изпълнява никакви команди и има отворена трахеотомия, не мога да поема отговорност за подобен пациент.» Това затвърди решението ми да те отведа колкото се може по-бързо от болницата и от Испания, въпреки че не мога да си представя пътуването — придвижването с асансьор няколко етажа е неимоверно трудна задача, изискваща военна стратегия, а какво да кажем за двайсет часа полет от Мадрид до Калифорния — направо е немислимо, но ще намеря начин да го осъществя. Намерих количка и с помощта на мъжа на Елвира те привързах към облегалката с усукан чаршаф, защото ти се свличаш, сякаш си без гръбнак, отведох те до параклиса за няколко минути и сетне на терасата. Аурелия ме придружи, загърната в синия си кадифен пеньоар, който й придава вид на райска птица, и по пътя гневно щипеше любопитните, които прекалено задълго се вторачваха в теб; всъщност видът ти е жалък, дъще. Настаних те с лице към парка, сред десетина гълъба, които долетяха да кълват хляб. «Ще поразвеселя малко Паула», каза Аурелия и започна да пее и да се поклаща с такова чувство, че мястото скоро се изпълни със зрители. Изведнъж ти отвори очи, първо мъчително, замаяна от слънчевата светлина и чистия въздух, които от толкова време ти бяха липсвали, и когато успя да фокусираш погледа си, пред теб се появи тази закръглена матрона, облечена в синьо, танцувайки страстно севиляна насред вихрушка изплашени гугутки. Ти повдигна вежди с изумление и не зная какво точно освети ума ти в този миг, Паула, но заплака с огромна тъга, избухна в безсилен и изпълнен с уплаха плач. Прегърнах те, обясних ти какво се беше случило; «засега не можеш да се движиш, но постепенно ще се оправиш, не можеш да говориш, защото имаш дупка в гърлото и въздухът не достига до устата ти, но когато затворят отвора, ще си разкажем всичко, сега-засега твоята задача е дълбоко да дишаш»; казах ти, че много те обичам, дъще, и че никога няма да те изоставя. Малко по малко ти се успокои, като не отделяше очи от мен, и ми се струва, че ме позна, но може и да си внушавам. В това време Аурелия изпадна в поредната си нервна криза и така завърши нашето първо приключение с инвалидната количка. По мнението на невролога, плачът не означава нищо, той недоумява как продължаваш да си все в същото състояние, страхува се от мозъчно увреждане и назначи поредица от изследвания през следващата седмица. Не искам повече изследвания, искам единствено да те увия в едно одеяло и да избягам тичешком навън, понесла те в ръце, до другия край на земята, където имаш семейство, което те очаква.

Това е необикновено усещане за неподвижност. Дните се нижат зрънце по зрънце в часовник от търпелив пясък; текат толкова бавно, че се губят из календара, струва ми се, че винаги съм живяла в този зимен град сред църкви, статуи и кралски булеварди. Средствата на магията остават безполезни; те са като послания, хвърлени в бутилка в морето с надеждата, че ще бъдат намерени на другия бряг и че някой ще дойде да ни спаси, но до момента отговор няма. Прекарах четирийсет и девет години в тичане, в действие и борба за постигане на цели, които вече не помня, преследвайки нещо безименно, което все беше далече напред. Сега съм принудена да замра в неподвижност и мълчание; колкото и да тичам, доникъде не стигам, а когато викам, никой не ме чува. Донесе ми тишина, за да обмисля вървежа си през този свят, Паула, за да се върна към истинското и към илюзорното си минало, за да възстановя спомените, които други са забравили, за да си спомня това, което никога не е било, и това, което може би ще бъде. Отсъстваща, онемяла и парализирана, ти си моят водач. Времето се ниже безконечно. А може би времето не тече, а ние преминаваме през него. Имам дни за размисъл в излишък, без нищо да правя, освен да чакам, докато ти вегетираш в това тайнствено състояние на какавида. Питам се каква ли пеперуда ще излети, когато се събудиш… Часовете ми минават, пишейки до теб. Съпругът на Елвира ми носи кафе и ме пита защо толкова се трудя над безкрайното писмо, което ти си неспособна да прочетеш. Ще го прочетеш някой ден, сигурна съм, и ще ми се подиграваш с онази присмехулност, която използваш, за да сразиш моите разнежвания. Поглеждам назад в съдбата си и с малко повече късмет може и да открия смисъл в личността си. С неимоверно усилие цял живот гребах срещу течението, изморена съм, искам да се обърна на деветдесет градуса, да отпусна греблата и да оставя течението леко да ме отнесе до морето. Баба ми е пишела в тетрадките дневници, за да съхрани мимолетните късчета на дните си и да излъже слабата памет. Аз се опитвам да надхитря смъртта. Мислите ми се въртят в неуморна вихрушка, докато ти си застинала в неподвижно настояще, напълно чужда на изгубеното минало и на предзнаменованията за бъдещето. Страх ме е. И преди ми се е случвало силно да съм изплашена, но винаги е имало изход, дори от ужаса на военния преврат съществуваше изход в изгнаничеството. Сега съм в задънена улица без врата към надеждата и не знам как да се преборя с толкова много страх.

Предполагам, че би искала да ти разкажа за най-щастливия период от твоето детство, когато Грани беше още жива, родителите ти се обичаха, Чили беше твоята страна, но тази тетрадка наближава седемдесетте години, когато нещата започнаха да се променят. Доста по-късно осъзнах, че историята бе направила завой. През септември 1970 г. Салвадор Алиенде бе избран за президент от коалиция от марксисти, социалисти, комунисти, разочаровани групи от средната класа, радикализирани християни и хиляди бедни мъже и жени, обединени под символа на Народното единство и решени да поемат пътя към програма за преход към социализма, ала без да се нарушава дългата буржоазна и демократична традиция в страната. Независимо от очевидните противоречия в този голям проект, вълна от безумна надежда мобилизира голяма част от обществото, която очакваше раждането в този процес на новия човек, вдъхновен от благородни идеали, по-щедър, състрадателен и справедлив. В мига, в който бе оповестена победата на Алиенде, противниците му започнаха да го саботират и колелото на съдбата се завъртя в трагична посока. В нощта на победата не излязох на улицата да празнувам с привържениците му, за да не наскърбя свекъра ми, свекърва ми и дядо ми, които се страхуваха от появата на нов Сталин в Чили. Алиенде четири пъти се беше кандидатирал и на четвъртия път извоюва победа, въпреки разпространеното схващане, че е проиграл шансовете си в предишните кампании. Дори Народното единство се съмняваше в победата му и беше на път да избере за свой кандидат Пабло Неруда. Поетът не изпитваше никакви политически амбиции, чувстваше се стар и изморен, интересуваше се единствено от своята годеница — поезията; при все това, като дисциплиниран член на Комунистическата партия, беше готов да се подчини на партийното поръчение. Когато в края на краищата Салвадор Алиенде бе официално определен за кандидат след множество вътрешни междупартийни дебати, Неруда пръв облекчено се усмихна и се завтече да го поздрави. Дълбоката рана, която раздели страната на непримирими фракции, се отвори по време на предизборната кампания, когато семейства се разцепиха, брачни двойки се разделиха и приятели се изпокараха. Свекър ми облепи стените на къщата си с пропагандни плакати за десницата; спорехме разгорещено, но не стигнахме до размяна на обиди, тъй като обичта на всички ни към Грани и децата беше по-силна от различията помежду ни. По онова време дядо ти още беше снажен и здрав мъж, но бавното деградиране, което щеше да го отведе в пропастта на безпаметието, вече беше започнало. Прекарваше предобедите в леглото, задълбочен в математически занимания, и следеше три телевизионни сериала, които заемаха голяма част от следобедите му; имаше дни, в които не се обличаше, обикаляше по пижама и пантофи, заобиколен от внимателните грижи на съпругата си, която му носеше храната на поднос. Натрапчивото миене на ръце излезе извън контрол — кожата му се разрани, а изящните му ръце заприличаха на лапи на кондор. Беше сигурен в победата на своя кандидат, ала на моменти започваха да го гризат съмнения. С приближаването на изборите, зимата отстъпваше и се усещаха първите признаци на пролетта. Заета в кухнята с приготвяне на първите консерви за сезона и в игри с внуците, Грани не вземаше участие в политическите спорове, ала много се тревожеше, когато чуеше разгорещените ни гласове. В онази година открих, че свекърва ми пие скришом, но го правеше толкова потайно, че никой друг не узна.

В деня на изборите най-изненадани от триумфа бяха победителите, защото дълбоко в себе си не го бяха очаквали. Иззад залостените врати и прозорци на богаташкия квартал победените трепереха, убедени, че тълпите ще се надигнат, обзети от трупана в продължение на векове класова омраза, но нищо такова не се случи, имаше само мирни прояви на народно веселие. Множество, пеещо Обединеният народ никога няма да бъде победен, се изсипа по улиците, развявайки знамена и флагчета, докато в посолството на Съединените американски щати се свикваше спешно заседание на персонала; американците бяха започнали конспирации преди една година, като финансираха десните екстремисти и се опитваха да привлекат някои превратаджийски настроени генерали. По казармите военните чакаха инструкции в бойна готовност. Чичо Рамон и майка ми бяха щастливи от победата на Салвадор Алиенде; Тата призна поражението си и благородно отиде да го поздрави, когато той неочаквано същата вечер се отби на гости в дома на родителите ми. На другия ден отидох на работа както обикновено и заварих сградата в плен на противоречиви слухове, а собственика на издателството — тайно да опакова камерите си и да подготвя частния си самолет, за да прекоси границата със семейството и значителна част от имуществото си, а в това време частен охранител наглеждаше италианската му състезателна кола да не би простолюдието да я одраска в еуфорията си. «Продължаваме да работим все едно, че нищо не е станало», оповести Делия Вергара, използвайки същия тон като мис Сейнт Джон преди години в Ливан, когато реши да игнорира войната. Така и направихме през следващите три години. На другия ден сутринта дядо ти беше един от първите на опашката пред банката, за да изтегли парите си; планираше да избяга в чужбина веднага щом кубинските орди дебаркираха, или пък съветската диктатура започнеше да разстрелва граждани. «Аз никъде не отивам, оставам с децата», увери ме Грани, разплакана зад гърба на мъжа си. Внуците се бяха превърнали в смисъл на живота й. Заминаването беше отложено, билетите си останаха готови на камината, ала не бяха използвани, защото най-страшните предсказания не се сбъднаха — никой не щурмува страната, границите останаха отворени, нямаше екзекуции до някоя стена, както се опасяваше свекър ми, а Грани с твърда решимост заяви, че не съществувал марксист, който да я отдели от внуците й и още по-малко някой си, дето носел същото презиме като снаха й.

Нямаше абсолютно мнозинство и целият Конгрес трябваше да реши изборите. Дотогава винаги се беше зачитало простото мнозинство, смяташе се, че печели този, който има с един глас повече, ала Народното единство будеше прекалено много страх. Така или иначе традицията натежа повече от страха на парламентаристите и властта на американското посолство, и след дълги дискусии и размисли Конгресът, управляван от християндемократите, изготви документ, в който изискваше от Алиенде да зачита конституционните гаранции; последният го подписа и два месеца по-късно на официална церемония бе закичен с президентската лента. За пръв път в историята марксист биваше избран с демократични избори, очите на света бяха вперени в Чили. Пабло Неруда замина посланик в Париж, където две години по-късно му бе съобщено, че е получил Нобелова награда за литература. Възрастният крал на Швеция му връчи златен медал, който поетът посвети на всички чилийци, защото моята поезия е собственост на отечеството ми“.

Президентът Салвадор Алиенде назначи чичо Рамон посланик в Аржентина и така майка ми се превърна в управител на монументално здание на единствения хълм в Буенос Айрес; сградата имаше няколко салона, трапезария за четирийсет и осем сътрапезници, две библиотеки, двайсет и три бани и неопределен брой килими и произведения на изкуството от предишни правителства — разточителност, труднообяснима за Народното единство, което се стремеше да създаде образ на строгост и простота. Обслужващият персонал — шофьори, готвачи, чистачи, камериерки и градинари — беше толкова многоброен, че се изискваше военна стратегия, за да се организира работата им и смените за храна. Кухнята действаше без почивка, приготвяйки коктейли, обеди, дамски сбирки на чай, официални банкети и диети за майка ми, която от толкова напрежение, страдаше от стомах. Въпреки че почти не слагаше залък в уста, тя измисляше рецепти, които прославиха трапезата на посолството. Беше в състояние да сервира цяла пуйка с пера на задника и с отворени очи, а като махнеха само четири карфици, кожата се отделяше като дреха и под нея се разкриваше сочно месо и вътрешност, напълнена с малки пиленца, които на свой ред съдържаха плънка от бадеми — тези ястия се различаваха със светлинни години от парчетата черен дроб, които плуваха в топла вода на обедите в училището в Ливан. На едно подобно угощение се запознах с една от най-прочутите гледачки в Буенос Айрес. Закова поглед в мен от отсрещната страна на масата и не престана да ме наблюдава през цялата вечер. Трябва да е била на шейсет години, имаше аристократична осанка, беше облечена в черно, със строгост и донякъде старомодно. На излизане от трапезарията се приближи и ми каза, че иска да говори насаме с мен; майка ми я представи като Мария Тереса Хуарес и ни заведе в една от библиотеките. Без да продума, жената се настани на един диван и ми посочи мястото до себе си, сетне взе ръцете ми, подържа ги в своите в продължение на няколко минути, които ми се сториха безкрайни, тъй като не знаех какво точно иска, и накрая ми предсказа четири неща, които аз записах на лист хартия и никога не забравих: „ще има кървава баня в страната ти, ще бъдеш неподвижна и парализирана задълго, единственият ти път е да пишеш и едно от децата ти ще се прочуе в различни краища на света“. „Кое от двете?“, поиска да разбере майка ми. Гледачката попита за снимки, остана загледана в тях няколко секунди и накрая посочи теб, Паула. Понеже първите три предсказания се сбъднаха, предполагам, че и последното ще се изпълни и това ми дава надежда, че няма да умреш, дъще, че по съдба имаш още работа тук. Веднага, щом излезем от тази болница, искам да се свържа с онази дама, ако е още жива, и да я попитам какво те очаква в бъдеще.

Въодушевен от мисията си в Аржентина, чичо Рамон отвори вратите на посолството за политици, интелектуалци, преса и всички онези, които сътрудничеха с начинанието на Салвадор Алиенде. Подпомаган от майка ми, която през въпросните три години прояви изключителна издръжливост, организаторски талант и кураж, той си постави за цел да нормализира трудните отношения между Чили и Аржентина — две съседни държави, които бяха имали доста търкания в миналото и сега трябваше да преодолеят резервите, породени от социалистическия експеримент в Чили. В часове, откраднати от съня му, направи ревизия на инвентара и на внушителните сметки на посолството, за да не позволи в изобилието и безпорядъка да бъдат отклонени фондове. Управлението на Народното единство се наблюдаваше под лупа от политическите врагове, които непрекъснато дебнеха за повод, та да го оклеветят. Първата изненада на чичо Рамон бяха разходите за сигурност. Разпита колегите си от дипломатическия корпус и разбра, че частните телохранители са се превърнали в истински проблем за Буенос Айрес. Започнали като охрана срещу отвличания и атентати, те скоро излезли извън контрол и по онова време вече наброявали към трийсет хиляди, като броят им продължавал да расте. Представлявали истинска въоръжена до зъби армия без етични норми, йерархия, закони и правила, която подклаждала терор, за да оправдае съществуването си. Подозирали, че е много лесно някой да бъде отвлечен или убит, достатъчно било да се договори сумата с телохранителите му и те собственоръчно се нагърбвали със задачата. Чичо Рамон реши да рискува и освободи своите охранители, защото му се струваше, че представител на народно правителство не може да се обгражда с наемни убийци. Наскоро след това избухна бомба в сградата, която превърна всички лампи и прозорци в купчина стъклен прах и разстрои завинаги нервите на швейцарското куче на майка ми, но поне нямаше нито един ранен. За да бъде потушен скандалът, в пресата излезе съобщение, че става дума за експлозия от газ в резултат на неизправен маркуч. Това бе първият терористичен атентат срещу родителите ми в аржентинската столица. Четири години по-късно трябваше да бягат посред нощ, за да спасят живота си. Когато приеха поста, не подозираха колко много работа ги чака в това посолство — най-важното за Чили след Вашингтон, но се заеха да изпълнят мисията си с опита, натрупан през дългите години дипломатическа служба. Сториха го така блестящо, че след това трябваше да заплатят с много години в изгнание.

През следващите три години правителството на Народното единство национализира природните ресурси на страната — мед, желязо, селитра, въглища — които от незапомнени времена бяха в чужди ръце, като отказа да изплати дори и долар за компенсация; бе мащабно разгърната аграрната реформа и между селяните бяха разпределени обширните земи на стари и могъщи родове, а това породи невиждана омраза; обезоръжи монополите, които десетилетия наред бяха възпрепятствали конкуренцията на пазара, и ги застави да продават на достъпни за мнозинството чилийци цени. На децата в училище започнаха да раздават мляко, бяха открити здравни служби в отдалечените селища и доходите на най-бедните се повишиха до разумни нива. Тези промени се посрещаха с весели народни демонстрации в подкрепа на правителството. При все това дори самите привърженици на Алиенде отказваха да приемат, че за реформите трябваше да се заплати и че решението не бе в отпечатването на банкноти. Скоро настъпи икономически хаос и политическо насилие. Извън страната процесите се следяха с любопитство — една малка латиноамериканска държава беше избрала пътя на мирната революция. В чужбина Алиенде се ползваше с името на прогресивен лидер, решен да подобри положението на трудещите се и да преодолее икономическата и социална несправедливост, ала в Чили половината население питаеше ненавист към него и страната беше разделена на непримирими лагери. Съединените щати трепереха да не би идеите на Алиенде да си проправят път и социализмът да се разпространи безвъзвратно в останалата част от континента, и затова прекратиха кредитите и наложиха икономическа блокада. Саботажите от страна на десницата и грешките на Народното единство породиха невиждана по мащабите си криза, инфлацията достигна такива невероятни равнища, че сутрин не можеше да се предвиди колко ще струва литър мляко следобед, банкноти имаше в излишък, ала с тях можеше да се купи много малко; образуваха се опашки за основните хранителни продукти — олио, захар, паста за зъби и автомобилни гуми. Черният пазар не можеше да бъде спрян. За рождения ми ден колегите ми подариха две ролки тоалетна хартия и кутия кондензирано мляко — най-ценните артикули в онзи момент. Подобно на всички останали, ние страдахме от лошото снабдяване и често се редяхме по опашки само и само да не изпуснем възможността да купим, па било то дори жълта боя за обувки. Навъдиха се опитни мошеници, които обсаждаха магазините или пък купуваха стоки на официални цени и ги препродаваха двойно по-скъпо. Николас се специализира в намирането на цигари за Грани. От Буенос Айрес мама ми изпращаше по тайнствени канали кашони с хранителни продукти, ала указанията й понякога се изпълняваха погрешно и ние получавахме цял галон соев сос или пък две дузини бурканчета с маринован лук. В отплата ние й изпращахме внуците на гости през два-три месеца: пътуваха сами с имената и данните, написани на табелка, която висеше на шията им. Чичо Рамон ги убеди, че прекрасната сграда на посолството е лятната им къща, така че ако децата таяха съмнения относно царското си потекло, тази несигурност мигом се разсея. За да не скучаят, им възлагаше работа в кабинета си, първата заплата в живота си те получиха от този невероятен дядо за труда си като секретари на секретарките в консулството. Там прекараха също заушка и скарлатина, като се криеха в двайсет и трите бани, за да не ги открият лекарите и да им вземат фекален секрет за изследване.

Ние чилийците изпитвахме гордост от факта, че държавните ни ръководители се движеха без телохранители и че дворът на Ла Монеда[16] е общодостъпна улица, но при Салвадор Алиенде на всичко това бе сложено край — омразата се изостряше и животът му беше в опасност. Неприятелите му трупаха материал, за да го атакуват. Социалистическият президент се движеше с двайсет въоръжени мъже в ескорт от сини коли, които не носеха отличителни знаци и бяха еднакви, за да не се знае в коя точно е той. Дотогава президентите бяха живели в собствените си домове, ала домът на Алиенде беше малък и неподходящ за ранга му. Сред врява от долнопробни критики, правителството купи малък палат за резиденция на президента в представителен квартал и семейството му се пренесе там с керамичните предмети от предколумбовата епоха, с картините, събирани в продължение на години, с произведения на изкуството, подарени от самите творци, с първи издания на книги с посвещения от авторите и със снимките, които бяха запечатали значими моменти от политическата кариера на Алиенде. В новата резиденция имах щастието да присъствам на различни събирания, където единствена тема за разговор неизменно беше политиката. Когато родителите ми си идваха от Аржентина, президентът ни канеше в къща извън града, кацнала на хълмовете край столицата, където обикновено прекарваше съботите и неделите. След обяда гледахме абсурдни каубойски филми, с които той релаксираше. В спални с изглед към двора бяха настанени телохранители доброволци, които Алиенде наричаше група близки приятели, а опозицията окачествяваше като партизани терористи и убийци. Те непрестанно обикаляха нащрек, въоръжени и готови да го защитят със собствените си тела. В един такъв ден сред полето Алиенде реши да ни учи да стреляме в цел с пушка, подарена му от Фидел Кастро, същата, която намериха до трупа му в деня на военния преврат. Аз, която никога не бях докосвала оръжие и бях възпитана с убеждението на Тата, че огнестрелните оръжия се зареждат от самия дявол, хванах пушката като чадър, непохватно я раздвижих и без да се целя, я насочих към главата му; в миг като по чудо изникна един от охранителите, хвърли се отгоре ми и се търкулнахме на земята. Това е един от малкото ми спомени за Алиенде от тригодишното управление на неговото правителство. Виждах го по-малко отпреди, не се намесвах в политиката и продължих да работя в издателството, което той считаше за свой най-голям враг, без да разбирам какво точно се случва в страната.

Кой беше Салвадор Алиенде? Не зная и би било пресилено от моя страна да правя опит да го описвам; необходими са томове, за да се даде представа за сложната му личност, за трудното управление и за историческата роля, която изпълняваше. В продължение на години го бях възприемала като един от многото чичовци в многолюдното семейство и единствен представител на баща ми; едва след смъртта му, когато трябваше да напусна Чили, аз осъзнах легендарния му ръст. В личния си живот беше добър приятел на своите приятели, лоялен до безразсъдство, не можеше да си представи измяната и му беше трудно да повярва, когато беше предаден. Спомням си бързината, с която отговаряше на въпросите, и неговото чувство за хумор. Беше претърпял поражение в няколко избори и беше още млад, когато една журналистка го попита какво би искал да види написано в епитаф за него и той мигновено отвърна: „Тук почива бъдещият президент на Чили.“ Струва ми се, че най-забележителните му черти бяха принципност, интуиция, храброст и магнетизъм; подчиняваше се на предчувствията си, които рядко го мамеха, не трепваше пред риска и беше способен да заплени както масите, така и отделни хора. Говореше се, че е в състояние да обърне каквато и да било ситуация в своя полза, и затова в деня на военния преврат генералите не се изправиха лице в лице с него и предпочетоха да разговарят по телефона или чрез вестители. Пое длъжността президент с такова достойнство, че изглеждаше самоуверен; жестикулираше показно като истински трибун и пристъпваше по особен начин — изправен, с изпъчени напред гърди и почти на пръсти — като петел за борба. Нощем спеше малко, само три-четири часа и обикновено посрещаше зората, четейки или играейки шах с най-верните си приятели; отпускаше се да поспи за няколко минути, най-вече в автомобила, и се събуждаше бодър. Беше човек с изискани вкусове, обичаше расовите породи кучета, произведенията на изкуството, елегантните дрехи и силните жени. Грижеше се много за здравето си и беше предпазлив с храната и алкохола. Враговете му го обвиняваха в разпуснатост и водеха грижливо сметка на буржоазните му вкусове, влюбванията, велурените сака и копринени вратовръзки. Половината население се страхуваше да не доведе страната до комунистическа диктатура и си постави за цел да му попречи на всяка цена, а другата половина поздравяваше социалистическия експеримент със стенописи с цветя и гълъби.

В това време аз витаех из луната, пишех лековати статии и вършех лудости по телевизията, без дори да подозирам за истинските мащаби на насилието, което се раждаше в мрака и което в крайна сметка щеше да ни връхлети. Когато страната изпадна в тотална криза, главната редакторка на списанието ме изпрати да взема интервю от Салвадор Алиенде, в което да го попитам какво мисли за Коледа. Подготвяхме декемврийския брой отрано и не беше лесно през октомври човек да си проправи път до президента, чийто ум беше зает с неотложни държавни дела, ала аз се възползвах от едно негово посещение в дома на родителите ми, за да го заговоря свенливо. „Не ме питай глупости, дъще“, сряза ме кратко. Така започна и завърши кариерата ми на политически журналист. Продължих да фабрикувам хороскопи в домашни условия, да драскам за обзавеждане, градинарство и отглеждане на деца и да интервюирам невероятни личности; водех любовната рубрика с писма на читатели, културната хроника, изкуство и пътешествия. Делия ми нямаше доверие, обвиняваше ме, че съчинявам репортажи, без да мърдам от къщи, и че излагам собственото си мнение, пъхайки го в устата на интервюираните, и затова рядко ми възлагаше значими теми.

Колкото по-трудно беше снабдяването, толкова по-непоносимо ставаше напрежението и Грани започна да пие повече. Следвайки указанията на съпруга си, често излизаше на улицата със съседките, за да протестират срещу недостига на храни по обичайния начин — удряйки по празни тенджери. Мъжете оставаха невидими, докато жените манифестираха с тигани и черпаци и вдигаха врява до бога. Шумът е незабравим: започваше като самотен гонг, прибавяха се удари с чук по дворовете, докато гюрултията обхванеше всичко и възпламенеше душите; не след дълго жените излизаха на улицата и оглушителна тупурдия превръщаше града в ад. Грани успяваше да оглави манифестацията и да я отклони, за да не мине пред нашия дом, където се знаеше, че живее роднина на Алиенде. За всеки случай обаче, под заплахата от нападение от страна на агресивните госпожи, държахме маркуча в градината винаги в готовност, за да отблъснем нападателите със струи студена вода. Идеологически различия не навредиха на приятелството ми с моята свекърва: поделяхме си грижите около децата, трудностите на ежедневието, споделяхме планове и надежди, с една дума и двете вярвахме, че нищо не може да ни раздели. За да й създам известна независимост, й открих сметка в банката, но след три месеца трябваше да я закрия, защото тя така и не схвана механизма и смяташе, че докато има чекове в книжката, има пари в сметката, не си записваше разходите и за по-малко от седмица изчерпа сумата, купувайки подаръци на внуците. Политиката не наруши и хармонията между Майкъл и мен, обичахме се и бяхме добри приятели.

По онова време се зароди страстта ми към театъра. Чичо Рамон беше назначен за посланик точно когато в Латинска Америка дойдоха на мода отвличанията на обществени фигури. Възможността подобна участ да го споходи ме вдъхнови за една театрална пиеса — група партизани отвличат дипломат, за да го разменят с политически затворници. Съчиних творбата светкавично, седнах на машината и не хапнах, и не мигнах, докато три дни по-късно не написах думата „край“. Известна театрална трупа се съгласи да я постави и така една вечер се озовах край масата на гола сцена, четейки текста на актьорите в полутъмно помещение, изложени на течението, с палта и добре запасени с термоси чай. Всеки актьор изчете и анализира своята част, като изтъкваше очевидните грешки в текста. С напредването на четенето аз се смалявах на стола и накрая изчезнах под масата; засрамена прибрах творбата си, отидох вкъщи и поправих всичко от първия ред, като се спирах на всеки персонаж, за да го изградя цялостно. Втората версия беше малко по-добра, ала липсваше напрежение и драматична развръзка. Присъствах на всички репетиции и включих почти всички поправки, които ми посочиха, така научих някои хитрини, които по-късно се оказаха полезни за романите ми. Десет години по-късно, докато пишех „Къщата на духовете“, си спомних за сбирките около масата в театъра и се постарах всеки герой да има пълна биография, определен характер и специфично звучене, въпреки че в тази книга небивалиците в сюжета и упоритата недисциплинираност на духовете провалиха моите намерения. Пиесата се казваше, както може да се очаква, „Посланикът“ и аз я посветих на чичо Рамон, който не можа да я гледа, понеже беше в Буенос Айрес. Премиерата беше посрещната с положителни отзиви на критиката, ала не мога да си приписвам заслугата, защото всъщност истинската работа я свършиха режисьорът и актьорите — от моята първоначална идея бяха останали само няколко вътъка в основата. Струва ми се, че тя спаси втория ми баща от отвличане, тъй като по законите на вероятността беше невъзможно в действителния живот да го сполети това, което аз бях поставила на сцена; при все това не успя да спаси друг дипломат, който бе отвлечен в Уругвай и бе подложен на изпитанията, които аз бях съчинила у дома в Сантяго. Сега внимавам повече за това какво пиша, защото съм се убедила, че дори да ни се струва несигурно днес, всяко нещо утре може да се случи. Друга трупа ме помоли за сценарий и така написах две музикални комедии, които нарекохме кафе-концерт поради липса на точно наименование за жанра им, и те пожънаха невероятен успех. Втората пиеса се оказа паметна, защото в нея имаше хор от възпълни дами, предназначен да разнообрази спектакъла с песни и танци. Не беше лесно да намерим привлекателни дебелани, готови да станат за посмешище на сцената; с режисьора застанахме на оживен ъгъл в центъра на града и взехме да спираме всяка червендалеста госпожа, дето минеше край нас, с въпроса дали желае да стане актриса. Мнозина приемаха с въодушевление, ала едва научили за изискванията на работата, обръщаха в бяг и затова ни бяха нужни цели шест седмици, докато намерим желаещи. Театърът беше ангажиран с друга постановка и репетициите се провеждаха в тесния салон у дома, който изпразнихме от мебели. Имахме на разположение едно раздрънкано пиано, което аз в изблик на фантазьорство бях боядисала в лимоненозелено и украсила с полегнала на диван куртизанка. Цялата къща отекваше и се тресеше из основи, когато въпросните монументални балерини танцуваха като гръцки весталки, подскачаха в ритъма на рокендрола, размятаха дантели във френетичен кан-кан и припкаха на пръсти под фееричните акорди на „Лебедово езеро“, което в тази си интерпретация би ликвидирало Чайковски с някой инфаркт. Наложи се Майкъл да укрепи пода на сцената и пода у дома, за да не пропаднат изпълнителките в хипопотамските си изстъпления. Тези жени, които никога не бяха спортували, започнаха тревожно да слабеят и за да не допуснем чувствената им плът да се стопи, Грани ги хранеше с големи тави с еклери и ябълков пай. За премиерата на пиесата поставихме надпис във фоайето с молба към публиката вместо да поднася букети с цветя на хористките, да им изпраща пица. Така те запазиха заоблените хълмове и дълбоки падини на пищните си територии от плът в продължение на двегодишен усилен труд, включително и турнета из страната. Въодушевен от тези артистични авантюри, Майкъл често се отбиваше в театъра и изгледа представлението толкова пъти, че го научи наизуст и по спешност би могъл да замести който и да е от изпълнителите, включително и обемистите весталки от хора. Николас и ти също научихте песните и две години по-късно, когато аз вече не помнех дори заглавията на тези пиеси, вие още можехте да ги представяте отначало докрай. Дядо ми също присъства няколко пъти — първо от чувство за семеен дълг, а сетне за удоволствие, и всеки път, щом паднеше завесата, ръкопляскаше и викаше на крака, размахал бастуна си. Влюби се в хористките и пред мен развиваше цели дисертации относно пълнотата като елемент на красотата и противоестествения ужас, който вдъхвали недохранените манекени от модните списания. Негов идеал за женска хубост беше собственичката на магазинчето за спиртни напитки с нейната валкириевска гръд, епичен задник и безотказната й готовност да му продава джин, маскиран в бутилки от минерална вода; мечтаеше за нея скришом, да не би бдящият призрак на Меме да го хване на местопрестъплението.

Танците на Аурелия, епилептичната поетеса от твоята стая, с нейните проскубани яки, увити подобно на змия около врата й, и роклите й на точки, ми напомнят за въпросните дебели балерини и за едно лично приключение. Пременена в оперетен костюм, Аурелия се поклаща с много повече грациозност, отколкото аз на младини. Един ден във вестника излезе обява, в която се търсеха млади, стройни и красиви момичета за работа в долнопробен театър. Главната редакторка на списанието ми нареди да спечеля длъжността, да се вмъкна зад кулисите и да напиша репортаж за живота на тези клети жени, както ги определи с феминистка строгост. Аз далеч не отговарях на условията от обявата, но се касаеше за репортаж, който никой друг не искаше да напише. Не се осмелих да отида сама и помолих една близка приятелка да ме придружи. Облякохме се в крещящи дрехи, каквито предположихме, че носят танцьорките от улицата, и поставихме брошка с фалшиви диаманти на главата на кучето ми, помияр със зъл нрав, когото кръстихме Фифи за случая. Истинското му име беше Дракула. Щом ни видя накипрени по този начин, Майкъл прецени, че не можем да излезем без закрила и тъй като нямаше на кого да оставим децата, тръгнахме всички заедно. Театърът беше в самия център на града, нямаше как да се паркира до него и трябваше да извървим няколко пресечки пеш. Отпред крачехме приятелката ми и аз с Дракула в ръце, а отзад — Майкъл, истински ариергард, повел по едно дете във всяка ръка. Пътят ни приличаше на корида — мъжете разгорещено ни подвикваха и насърчаваха с оле, и това ни изпълни с увереност. Дълга опашка за билети се виеше пред театъра — естествено само мъже, и то повечето възрастни, някои в свободен ден; имаше и един клас шумни юноши в ученически униформи, които онемяха, щом ни видяха. Портиерът, рухнал колкото и цялото това място, ни поведе по стара стълба към втория етаж. Като във филм, очаквахме да се озовем срещу някой набит главатар с рубинен пръстен и с пура в уста, ала в огромно, потопено в полумрак таванско помещение ни посрещна госпожа с вид на провинциална лелка, загърната в кафеникаво палто, с вълнена шапка и ръкавици с изрязани пръсти. Шиеше рокля с пайети на светлината на лампа, в краката й гореше мангал с въглища, който единствен отопляваше обширното пространство, а на друг стол си почиваше охранена котка, която при вида на Дракула се наежи като бодливец. В един край се виждаше тройно огледало с размери на човешки ръст и очукана рамка, а от тавана висяха в големи найлонови чували костюмите за спектакъла — неуместни за това зловещо място птици с фосфоресцентни криле.

— Идваме за обявата — каза приятелката ми с престорен акцент като на обитаваща квартала около пристанището.

Женицата ни изгледа недоверчиво от глава до пети: нещо не се вписвахме в представите й. Попита ни дали имаме опит в занаята и приятелката ми се впусна в автобиографичен разказ — казвала се Гладис, денем работела като фризьорка, а вечер — като нощна певица, имала хубав глас, ала не можела да танцува, но била готова да се научи, сигурно не било толкова трудно. Преди да съм обелила дума, ме посочи с пръст и добави, че другарката й се казва Саломе и е звезда в жанра, с дълга кариера в Бразилия, където жънела невероятен успех със своето шоу, в което излизала гола на сцената. Според версията й Фифи, дресираното куче, носело дрехите ми в уста и някакъв едър мулат ме обличал. Цветнокожият артист сега не бил с нас, защото се намирал в болница, където наскоро го оперирали от апандисит, добави. Когато приятелката ми завърши пледоарията си, жената беше престанала да шие и ни гледаше със зяпнала уста.

— Съблечете се — нареди ни тя. Струва ми се, че подозираше нещо.

Лишена от свян като всички слаби хора, приятелката ми си махна дрехите, обу златисти обувки на високи токчета и мина пред госпожата с палто с цвят на горски мъх. Беше леденостудено на онзи таван.

— Добре, нямате гърди, ала тук подпълваме всичко. — Сега е ред на Саломе — ме посочи жената с настойчив показалец.

Не бях предвидила тази подробност, ала не се осмелих да проявя неподчинение. Съблякох се, треперейки от студ, зъбите ми тракаха и аз с ужас открих, че нося вълнени гащи, плетени от баба Хилда. Като не изпусках кучето, което ръмжеше срещу котката, се покатерих на златистите обувки, които бяха прекалено големи за мен, и закрачих, провлачвайки крака като ранено пате. Внезапно очите ми попаднаха на огледалото и се видях в този вид в тройно изображение и от всички възможни ъгли. Още не мога да се съвзема от ужасното унижение.

— На вас ви липсва ръст, но не е зле. Ще ви сложим по-дълги пера на главата и ще танцувате отпред, за да не личи. Кучето и негърът не ни трябват, тук си имаме наш спектакъл. Елате утре за репетиция. Заплатата не е голяма, но ако сте мили с господата, падат добри бакшиши.

В плен на истинска еуфория, на улицата потърсихме Майкъл и децата и не можехме да повярваме на страхотната чест, която ни беше оказана — от раз ни бяха одобрили. Не знаехме, че има дълбока криза за хористки и че в отчаянието си работодателите в увеселителните зали и театри бяха готови да наемат и шимпанзе. Няколко дни по-късно ме премениха като истинска улична танцьорка, тоест с триъгълник от лъскави пайети на пубиса, изумруд в пъпа, блестящи пискюли на зърната на гърдите ми, а на главата — каска с щраусови пера, тежка като чувал с цимент. Отзад — нищо. Погледнах се в огледалото и осъзнах, че публиката ще ме посрещне с дъжд от домати — зрителите плащаха, за да видят стегната и професионална плът, а не майка на две деца, лишена от природни прелести за подобен занаят. На всичко отгоре екип на Националната телевизия бе пристигнал да заснеме днешния спектакъл — инсталираха камерите си, докато хореографът ме учеше да слизам по стълба между две редици мускулести младежи с тела, изрисувани в златисто и облечени като гладиатори със запалени факли.

— Повдигни глава, отпусни рамене, усмихни се, бе жена, какво си забила поглед в земята, пристъпвай, като бавно кръстосваш единия крак пред другия. Абе аз казах ли ти да се усмихнеш! Не размахвай ръце, защото с толкова пера приличаш на квачка носачка. Внимавай с факлите, да не подпалиш перата, само това липсва, толкова са скъпи! Поклащай бедра, прибери корема, дишай, ако не Дишаш, ще се гътнеш.

Опитах да изпълня нарежданията му, ала той само закриваше лениво очите си с ръка, факлите бавно изгаряха, а римляните с израз на досада зяпаха в тавана. Издебнах един миг и надникнах през завесата към публиката — шумна тълпа от нетърпеливи мъже, тъй като закъснявахме с половин час. Не ми стигна смелост да се изправя пред тях, казах си, че е по-добре да умра, и побягнах към изхода. Телевизионната камера ме беше заснела отпред по време на репетицията както слизах по стълбата, осветена от олимпийските факли на позлатените атлети, сетне беше заснела отзад образа на истинска танцьорка, слизаща по същата стълба сред виещото множество при вдигната завеса. Обработиха филма в телевизията и аз се появих в програмата с моето лице и рамене, но със съвършеното тяло на най-прочутата звезда от вариететния театър. Клюките прекосиха Андите и стигнаха до родителите ми в Буенос Айрес. Негово превъзходителство посланикът трябваше да обяснява пред жълтата преса как така племенничката на президента Алиенде танцува гола в порнографски спектакъл и че ставало дума за досадно съвпадение на имена. Свекър ми чакал започването на любимия си сериал, когато видял да се появявам без дрехи и дъхът му секнал в дробовете. Колежките ми от списанието приветстваха моя репортаж за света на евтините танцьорки, но директорът на издателството, практикуващ католик и баща на пет деца, го прие като сериозно оскърбление. Измежду многото други дейности аз ръководех единственото списание за деца на пазара и скандалът представляваше ужасен пример за подрастващите. Повика ме в кабинета си и ме попита как си позволявам да си показвам голия задник пред цялата страна и аз трябваше да призная, че за съжаление това не бе моят задник, понеже ставаше дума за телевизионен монтаж. Изгледа ме от глава до пети и моментално ми повярва. Въпросът приключи без някакви особени последствия. Николас и ти се държахте предизвикателно в училище и разказвахте на всеки, който проявяваше интерес да ви изслуша, че госпожата с перата била вашата майка, това пресече моментално подигравките и дори ми се наложи да дам няколко автографа. Майкъл развеселен вдигна рамене и не пожела да даде обяснения на приятелите си, които със завист обсъждаха божественото тяло на жена му. Мнозина се спираха да ме гледат объркано, не разбирайки как и защо крия под дългите си хипарски рокли несравнимите физически прелести, които така щедро бях изложила на показ от екрана. От предпазливост не се веснах при Тата цели два дни, докато накрая той не ми се обади и не ми каза, че предаването му харесало точно толкова, колкото свободната борба в театър „Кауполикан“, и какво чудо било как по телевизията всичко изглеждало по-красиво, отколкото в действителност. За разлика от съпруга си, който се затвори вкъщи цели две седмици, Грани се хвалеше с моя подвиг. Насаме ми призна, че като ме видяла да слизам между двете редици златисти гладиатори, се почувствала напълно реализирана, защото открай време това била най-съкровената й мечта. По онова време свекърва ми вече беше започнала да се променя, често беше възбудена, понякога започваше да целува децата със сълзи в очите, сякаш предусещайки ужасна сянка, надвиснала застрашително над крехкото им щастие. Напрежението в страната беше придобило внушителни мащаби и тя, с присъщата дълбока чувствителност на чистите по душа хора, предчувстваше нещо страшно. Пиеше най-обикновено писко и криеше бутилките на стратегически места. Ти, Паула, я обичаше с безкрайно състрадание, откриваше едно след друго скривалищата и безмълвно отнасяше празните бутилки и ги заравяше между далиите в градината.

Междувременно мама, изтощена от напрежението и работата в посолството, беше постъпила в клиника в Румъния, където прочутата доктор Аслан вършеше чудеса с гериатрични таблетки. Прекара един месец в монашеска килия, лекувайки се от действителни и въображаеми болести и възкресявайки в паметта си стари рани от миналото. Съседната стая била заета от очарователен венецуелец, когото нейните ридания дълбоко развълнували, и един ден той събрал смелост и потропал на вратата. „Какво ти е, сестро? Няма нещо, което да не може да бъде излекувано с малко музика и глътка ром“, казал, като се представил. През следващите седмици двамата се настанявали на шезлонгите за почивка под облачното небе на Букурещ, облечени в болнични халати и нахлузили чехли на стари оплаквачки, и разказвали живота си без свян, тъй като смятали, че повече няма да се срещнат. Майка ми споделила миналото си, а в отплата той й разкрил своите тайни; тя му показала мои писма, а той — снимките на жена си и дъщерите си — единствената истинска страст в живота му. В края на лечението се срещнали на вратата на болницата, за да се сбогуват: майка ми — в елегантния си пътен костюм със зелени, пречистени от плача очи и подмладена от чудодейния талант на доктор Аслан, а господинът от Венецуела — също с костюм за път и с широка усмивка, разкриваща безупречни зъби, — и не се познали. Развълнуван, той се опитал да целуне ръка на приятелката, която изслушала изповедите му, ала преди да довърши жеста си, тя го прегърнала. „Никога няма да те забравя“, му казала. „Ако някога ти потрябвам, на твое разположение съм“, отвърнал той. Казвал се Валентин Ернандес, бил могъщ политик в страната си и изигра основна роля в бъдещето на нашето семейство няколко години по-късно, когато вихрите на насилието ни разпиляха в различни краища на света.

Репортажите в списанието и телевизионните предавания ми донесоха известност: хората на улицата или ме поздравяваха, или обиждаха и аз накрая започнах да се възприемам като знаменитост. През зимата на 1973 година Пабло Неруда ме покани да го посетя на Исла Негра. Поетът беше болен, изостави поста си в посолството в Париж и се завърна в Чили, в дома си край морето, където диктуваше мемоарите си и пишеше последните си стихове, вперил поглед в морето. Много се готвих за тази среща: купих нов магнетофон, изготвих списък с въпроси, препрочетох някои от творбите му и няколко негови биографии, накарах да прегледат двигателя на стария ми ситроен, за да не ми погоди номер в тази важна мисия. Вятърът свиреше между боровете и евкалиптите, морето беше сиво и ръмеше в селото със затворени къщи и пусти улици. Поетът живееше в лабиринт от дърво и камък — претенциозно творение, образувано от добавяни впоследствие конструкции и кръпки. На двора имаше корабна камбана, скулптури, дървеса, извадени от претърпели корабокрушение съдове, а от скалистия, вдаден в морето бряг се виждаше плажът, където неуморно се разбиваше Тихият океан. Погледът се губеше в безбрежните пространства на тъмната вода на фона на оловно небе. Пейзажът, като от чиста стомана с насложени една до друга сиви окраски, трептеше. Наметнат с пончо и каскет на едрата му глава, подобна на онези, които красят някои водосточни тръби, Пабло Неруда ме посрещна без формалности и ми каза, че намира за забавни хумористичните ми статии, че някога ги фотокопирал и ги пращал на приятели. Беше отпаднал, но намери сили да ме преведе през лъкатушещите пътеки на своята пещера, претъпкана със скромни съкровища; показа ми сбирките си от раковини, бутилки, кукли и картини. Беше неуморен купувач на предмети: „Обичам всякакви неща, не само величествените, а и най-незабележимите — напръстник, шпори, чинии, саксии…“ Храната също му доставяше удоволствие. За обяд ни сервираха морска змиорка на фурна — бяла риба със стегнато месо, царица на чилийските морета, съпроводена с бяло сухо и добре изстудено вино. Разказа ми за спомените, които искаше да напише, преди смъртта да ги отнесе; говори за моите хумористични статии и ми подсказа да ги издам в книга; обясни ми как на различни места по света е откривал изображенията талисмани по палубите на кораби — внушителни дърворезбовани фигури с лица и гърди на сирени, които красели древните плавателни съдове. „Тези прекрасни девойки са родени, за да живеят сред вълните, ми каза, чувстват се нещастни на твърда земя, затова ги откупвам и ги нареждам обърнати към морето.“ Подробно обсъди политическата обстановка, която го изпълваше с безпокойство, и гласът му се прекърши, когато заговори за своята страна, разделена между две непримирими крайности. Десните издания публикуваха редакционни статии с по шест колони: „Чилийци, трупайте омраза!“ и насъскваха военните да вземат властта, а Алиенде приканваха да си подаде оставка или да се самоубие по примера на президента Балмаседа[17] през миналия век, за да се избегне гражданската война.

— Би трябвало да са по-внимателни в исканията си, все пак може и да ги осъществят — въздъхна поетът.

— В Чили никога няма да стане преврат, дон Пабло. Нашите въоръжени сили зачитат демокрацията — понечих да го успокоя с изтъркани клишета.

Следобеда заваля, стаята се изпълни със сенки и една внушителна женска фигура талисман оживя, отдели се от дървената част, за която беше закрепена, и ни поздрави, поклащайки голата си гръд. Осъзнах, че поетът е изморен, виното ме беше замаяло и трябваше да побързам.

— Ако не възразявате, да направим интервюто… — подметнах.

— Какво интервю?

— Ами… аз дойдох за това, нали?

— Аз и интервю? Никога не бих допуснал да ме подложите на такова изпитание! — разсмя се той. — Вие сигурно сте най-лошият журналист в тази страна, дъще. Не умеете да сте обективна, поставяте се в центъра на всичко и подозирам, че често послъгвате, а когато не разполагате с новина, си я измисляте. Защо по-добре не започнете да пишете романи? В литературата тези пороци се превръщат в добродетели.

Докато ти разказвам това, Аурелия се готви да рецитира стихотворение, написано специално за теб, Паула. Помолих я да не го прави, защото стихотворенията й ме обезкуражават, но тя настоява. Не вярва на лекарите, смята, че няма да се възстановиш.

— Нима мислиш, че всички са се наговорили да ме лъжат, Аурелия?

— Ама и вие, колко сте доверчива! Не виждате ли, че един другиго се защитават? Никога няма да признаят, че са изпуснали дъщеря ви, те са негодници с власт над живота и смъртта. Казвам ви, животът ми мина от болница в болница. Ако знаете какви неща съм видяла…

Странната й поема е за птица с вкаменени криле. В нея се казва, че вече си мъртва, че искаш да си тръгнеш, ала не можеш да го сториш, защото аз те задържам, тегна като котва в нозете ти.

— Не страдайте толкова много за нея, Исабел. Не проумявате ли, че всъщност се борите със самата нея? Паула вече не е тук, погледнете очите й, като черна вода са. Щом майка си вече не познава, значи си е отишла, приемете го веднъж завинаги.

— Замълчете, Аурелия…

— Оставете я да говори, лудите не лъжат — въздъхва мъжът на Елвира.

Какво има отвъд живота? Дали е само безмълвна нощ и самота? Какво остава, когато изчезнат желанията, спомените и надеждата? Какво има в смъртта? Ако можех да остана неподвижна, без слово и мисъл, без да моля, да плача, да си спомням и да се надявам, ако можех да се потопя в пълна тишина, може би тогава бих могла да те чуя, дъще.

В началото на 1973 година Чили приличаше на държава в състояние на война: омразата, спотайвана ден след ден, се изливаше в стачки, саботажи и терористични актове, в които взаимно се обвиняваха десни и леви екстремисти. Групи от Народното единство завладяваха частни парцели, в които определяха квартали, фабрики за национализация и банки, където да се намесят, създавайки атмосфера на такава несигурност, че на опозицията й трябваше съвсем малко, за да всее паника. Враговете на Алиенде усъвършенстваха методите си, превръщайки ги в цяла наука, и задълбочаваха икономическите проблеми: пускаха страховити слухове и подстрекаваха хората да теглят парите си от банките; опожаряваха реколтата и избиваха добитъка; изтегляха от пазара основни стоки, като се започне от гумите за камиони и се стигне до дребни детайли за последни модели електронни уреди. Без игли и памук, болниците се парализираха, липсваха резервни части за много машини, фабриките не можеха да работят. Достатъчно беше да се извади от строя една част и цяла индустрия замираше, хиляди работници се озоваваха на улицата. В отговор на всичко това работниците се организираха в комитети, прогонваха началниците, вземаха ръководството в свои ръце, разпъваха палатки на портала и денонощно бдяха да не би господарите да разрушат собствените си предприятия. Банкови и държавни чиновници също стояха на стража, за да не позволят техни колеги от противникови групировки да разбъркат книжата в архивите, да унищожат документи и да поставят бомби в тоалетните. Губеха се скъпоценни часове в безкрайни събрания, на които уж се достигаше до колективни решения, но всъщност всеки упорстваше да вземе думата само и само да изложи собственото си мнение по незначителни въпроси и рядко се постигаше съгласие; неща, които обикновено началникът решаваше за пет минути, отнемаха цяла седмица във византийски преговори и демократични работнически гласувания. В по-голям мащаб същото се случваше и в правителството — партиите от Народното единство си поделяха властта по квоти и решенията преминаваха през толкова много филтри, че когато най-сетне нещо бъдеше прието, то вече нямаше нищо общо с първоначалния проект. Алиенде нямаше мнозинство в Конгреса и проектите му се разбиваха в твърдата стена на опозицията. Хаосът нарасна, хората живееха ден за ден и в насилие, тежката машина на родината буксуваше. Нощем Сантяго приличаше на град, опустошен от бедствие, улиците бяха тъмни и почти пусти, защото малцина се осмеляваха да вървят пеш; общественият транспорт работеше само частично заради стачките, бензинът се разпределяше с купони. В центъра горяха огньовете на другарите, както наричаха привържениците на правителството, които нощем надзираваха сгради и улици. Бригади от млади комунисти рисуваха по стените поучителни сцени, а групи от крайната десница се движеха в автомобили с тъмни стъкла и стреляха наслуки. В провинцията, където аграрната реформа беше в ход, бившите собственици крояха реваншистки планове и се снабдяваха с оръжие, което влизаше контрабанда в страната през дългата граница на Андите. Хиляди глави добитък бяха отведени в Аржентина през южните проходи, а други бяха избити, за да не стигнат до пазара и да не бъдат разпределени между населението. Понякога реките се обагряха в кръв и течението влачеше трупове на млекодайни крави и на свине за угояване. Селяните, които от поколения се бяха подчинявали на заповеди, се обединиха, за да работят, ала им липсваха инициатива, познания и кредити. Не знаеха как да използват свободата и мнозина тайно си мечтаеха господарите да се върнат — тези властни и често омразни бащи, които поне даваха ясни нареждания и при необходимост ги защитаваха от капризите на природата, от напастите по посевите и от болестите по животните, имаха приятели и винаги набавяха необходимото, докато те самите не смееха да прекрачат прага на банките и не смогваха да разчетат ситните букви по книжата, които им подаваха за подпис. Още по-малко разбираха, дявол да го вземе, мрънканията на консултантите, изпратени от правителството, които говореха на объркан език и с трудни думи — гражданя с чисти нокти, дето не бяха подхващали рало и никогаж не бяха измъквали запънало се накриво теле от утробата на майка му. Не заделиха семе за нова сеитба, изядоха разплодните бикове и пропуснаха най-ценните летни месеци в бистрене на политика, докато презрелият плод сам капеше от дърветата, а зеленчуците изгаряха без вода край вадите. Накрая шофьорите на камиони обявиха стачка и се преустанови превозването на товари в страната — някои градове останаха без храна, докато в други зарзавати и морски продукти гниеха. Салвадор Алиенде остана без глас от разобличаване на саботажите, ала никой не му обръщаше внимание, а той не разполагаше с достатъчно хора и власт, за да тръгне срещу врага със сила. Обвини американците, че финансират стачката — всеки шофьор получаваше петдесет долара, за да не работи, и затова нямаше надежда конфликтът да бъде решен, а когато армията бе изпратена да въдвори ред, се установи, че липсват части от двигателите и тежко заседналите военни машини не можеха да помръднат; освен това земята беше осеяна с извити пирони, които правеха на решето гумите на военните камиони. Телевизията показа заснета от хеликоптер тази купчина старо желязо, която ръждясваше по асфалта на шосетата. Снабдяването се превърна в кошмар, ала никой не гладуваше, защото този, който можеше да си позволи, плащаше на черния пазар, а бедните се организираха по квартали и се сдобиваха с най-необходимото. Правителството призоваваше за търпение, а Министерството на земеделието разпространяваше просветителски брошури, в които обясняваше на населението как да отглежда зеленчуци по балконите и в коритата за пране. От страх да не останем без храна, започнах да трупам провизии, до които се докопвах с хитростта на контрабандист. Преди време се бях подигравала на свекърва си с думите, че щом няма пилета, ще се храним с макарони, и че останем ли без захар — още по-добре, тъкмо ще отслабнем, но в крайна сметка запратих всичките си скрупули по дяволите. Преди с часове се редях по опашки, за да купя един килограм пихтия със съмнителен произход, сега прекупвачите идваха и носеха у дома най-хубави меса, естествено на цена, десетократно по-висока от официалната. Това решение не изтрая дълго, защото се изискваше доста цинизъм, за да тъпча главите на децата си с проповеди за социалистическия морал и в същото време да им сервирам черноборсаджийски пържоли за вечеря.

Въпреки сериозните трудности от онова време, народът продължаваше да ликува с победата си и когато през март се проведоха парламентарни избори, Народното единство завоюва още по-висок процент гласове. Тогава десницата осъзна, че присъствието на купища закривени пирони по шосетата и отсъствието на пилета на пазара няма да успеят да свалят социалистическото правителство и реши да премине към последната фаза от заговора. Запълзяха слухове за военен преврат. Повечето хора нямахме никаква представа за какво става дума, бяхме чували, че в други страни на континента военните вземаха властта с досадна закономерност и се перчехме, че такова нещо никога не би се случило в Чили — та нали имахме силна демокрация, не бяхме като онези бананови републики в Централна Америка, нито пък като Аржентина, където от петдесет години всички граждански правителства бяха сваляни от военни метежи. Смятахме се за швейцарците на латиноамериканския континент. Главнокомандващият на въоръжените сили генерал Пратс беше привърженик на зачитането на конституцията и на идеята Алиенде да бъде оставен да довърши мандата си в мир, но една фракция от войската се разбунтува и през юли танковете излязоха на улицата. Пратс успя да възстанови дисциплина в редиците, ала неразборията се беше отприщила, парламентът обяви правителството на Народното единство за незаконно и генералите поискаха оставката на главнокомандващия, но не посмяха да го сторят лично, а накараха жените си да манифестират пред дома на Пратс в жалка публична демонстрация. Генералът бе принуден да се оттегли и президентът назначи на негово място Аугусто Пиночет — неизвестен военен, за когото никой не беше чувал дотогава, приятел и съратник на Пратс, който се закле да остане верен на демокрацията. Страната изглеждаше извън контрол и Салвадор Алиенде обяви референдум, за да реши народът дали той да продължи да управлява, или да подаде оставка и да бъдат свикани нови избори — като дата бе предложен 11 септември. Примерът на съпругите на генералите, които бяха действали вместо мъжете си, бързо бе последван. Свекър ми, като мнозина други, изпрати Грани във Военното училище да замеря с царевица кадетите, та дано престанат да се държат като глупави патки и тръгнат да бранят родината както подобава. Беше толкова въодушевен от мисълта, че може веднъж завинаги да свали от власт социализма, че самият той удряше с тенджерите в двора в подкрепа на съседките на улицата. Смяташе, че военните, зачитащи законите както по-голямата част чилийци, ще смъкнат Алиенде от президентското кресло, ще въдворят ред в безпорядъка, ще изчистят страната от леви сили и от метежници и веднага ще свикат нови избори, и тогава, ако всичко вървеше както трябва, махалото щеше да се залюлее в обратна посока и отново щяхме да имаме президент консерватор. „Не си прави илюзии, в най-добрия случай ще имаме християндемократ“, предупредих го аз, познавайки омразата, която питаеше към тази партия и която превъзхождаше ненавистта му към комунистите. Мисълта, че военните могат да се окопаят задълго във властта, не хрумваше на никого, нито дори на свекър ми, а единствено на участниците в заговора.

Селия и Николас ме молят да се върна в Калифорния през май за появата на бебето им на бял свят. Канят ме да участвам в раждането на моята внучка, казват, че след толкова месеци на общуване със смъртта и болката, след толкова раздели и сълзи, ще бъде истински празник да посрещна малкото създание, когато покаже главичката си за живот. Ако се сбъднат виденията, които, както при други случаи, ми се явиха насън, ще се роди смугло и мило момиченце с твърд характер. Трябва бързо да се оправиш, Паула, за да си дойдеш с мен вкъщи и да станеш кръстница на Андреа. Защо ти говоря тези неща, дъще? Дълго време няма да си способна да правиш каквото и да било, очакват ни години на търпение, усилия и дисциплина, на теб ще се падне най-трудната част, ала аз ще бъда до теб и ще ти помагам, нищо няма да ти липсва, ще бъдеш заобиколена от спокойствие и удобства, ще ти помогнем да оздравееш. Казаха ми, че възстановяването е много бавно, може да погълне остатъка от живота ти, но може да се случи и чудо. Специалистът по порфирия твърди, че ще се възстановиш напълно, но неврологът поиска куп изследвания, които започнаха вчера. Едно от тях беше много, много болезнено и имаше за цел да провери състоянието на периферната нервна система. Отведох те на количката по лабиринтите на болницата до друго крило на сградата, там ти набодоха ръцете и краката с игли и след това включиха електрически ток, за да измерят реакциите ти. Понесохме всичко това заедно — ти в селенията на безпаметността, а аз, мислейки за толкова мъже, жени и деца, които бяха изтезавани в Чили по подобен начин с електричество. При всяко протичане на ток през тялото ти, аз го усещах върху себе си, още по-страшен заради ужаса. Опитах се да се отпусна и да дишам с теб, с твоя ритъм, подражавайки на упражненията на Селия и Николас в подготвителните курсове за нормално раждане; болката е неизбежна в живота, но казват, че почти винаги е поносима, ако не й оказваме съпротивление и не добавяме към нея страх и мъка.

Селия роди първото си дете в Каракас, упоена от лекарства и сама, понеже не пуснали мъжа й да влезе в залата. Нито тя, нито бебето били главните действащи лица в събитието, а лекарят — върховен жрец в бяло с маска на лице, който решил как и кога да отслужи ритуала; предизвикал раждането в най-подходящия в календара си ден, защото искал да отскочи до плажа през почивните дни; по същия начин се родиха и моите деца преди повече от двайсет години, очевидно процедурата не се е променила. Преди няколко месеца заведох снаха си на разходка в гората и там сред гордите секвои и шепота на хълмята й изнесох проповед за древното изкуство на бабите акушерки, за естественото раждане и за правото това уникално преживяване, в което майката олицетворява женското могъщество във вселената, да бъде изживяно пълноценно. Тя изслуша разпаленото ми слово невъзмутимо, като от време на време ми хвърляше скришом красноречив поглед; съди за мен по дългите ми рокли и по възглавничката, която нося в колата, за да медитирам, смята, че съм някакъв проповедник от Новата ера. Преди да се запознае с Николас, членуваше в крайнодясна католическа организация, където й се забраняваше да пуши и да носи панталони, четивата и киното бяха цензурирани, контактът с противоположния пол — сведен до минимум и всеки миг от живота й — управляван. В тази секта мъжете трябва веднъж седмично да спят на дъска, за да избегнат плътските съблазни, а жените са длъжни да се подлагат на това изпитание всяка нощ, защото се смята, че по природа са по-разпуснати. Селия свикна да използва камшик и колан с железни бодли, изработени от монахините от ордена Канделария, за да се кали в самодисциплина в името на любовта към Бога и да изкупи свои и чужди грехове. Допреди три години имахме много малко общо помежду си; тя беше възпитана в дух на презрение към изповядващите леви идеи, към хомосексуалистите, артистите, към представителите на други раси и обществено положение, но взаимната симпатия, която изпитвахме една към друга, ни спаси и преодоля границите помежду ни. Свети Франциск се нагърби с останалото. Предразсъдъците започнаха да падат един след друг, коланът с железните бодли и камшикът преминаха в семейните архиви; тя започна да чете политика и история и идеите й претърпяха поврат; запозна се с няколко хомосексуалисти и разбра, че не са дяволски изчадия, както я бяха учили; в крайна сметка прие и моите приятели артисти, въпреки че някои от тях красят лицата си с халки в носа и носят гребен от зелена коса на върха на черепа. Расизмът й се изпари за една седмица, когато в Съединените щати установи, че там ние не сме бели, а испаноговорящи, и заемаме най-ниското стъпало на социалната стълбица. Никога не се опитвам да й наложа вижданията си, защото е дива лъвица, която не би понесла това — следва единствено пътищата на своя инстинкт и интелект, ала онзи ден в гората не успях да се сдържа и пуснах в действие най-безпогрешните реторически хитрини, усвоени от чичо Рамон, за да я убедя да потърсим други, не толкова клинични и по-човечни методи за раждане. Когато се върнахме у дома, заварихме Николас да ни чака на вратата. „Кажи на майка си да ти обясни онази щуротия с музиката на всемира“, изстреля към съпруга си тази непочтителна снаха и оттогава назоваваме раждането на Андреа музиката на всемира. Въпреки първоначалния скептицизъм, възприеха моите препоръки и сега планират раждането да стане по индиански. По-нататък ще трябва да убедя и теб в същото, Паула. Ти си действащото лице в тази болест, ти трябва да родиш собственото си здраве, без страх, със сила. Може би това е също толкова съзидателна възможност, колкото и раждането на Селия; ще можеш да се родиш за друг живот чрез болката, да прекрачиш някакъв праг, да израснеш.

Вчера пътувахме с Ернесто в болничния асансьор и в един момент се качи жена, трудна за описание, едно от онези създания, в които няма нищо особено, без възраст, без определена външност, просто сянка. След няколко секунди установих, че зет ми напълно изгуби цвета на лицето си, едва дишаше със затворени очи, облегнат на стената, за да не се свлече. Направих крачка към него, за да му помогна, и в този миг асансьорът спря и жената слезе. Ние също трябваше да слезем, ала Ернесто ме задържа, като ме дръпна за ръката; вратата се затвори и ние останахме вътре. Тогава усетих дъха на парфюма ти, Паула, ясно и изненадващо като вик и разбрах реакцията на мъжа ти. Натиснах някакво копче, за да спрем и увиснахме между два етажа, вдъхвайки последните следи от твоя мирис, който познаваме толкова добре, а неговото лице се обля в сълзи. Не знам колко време останахме така; накрая чухме удари и викове отвън, натиснах друго копче и започнахме да слизаме. Излязохме, като се препъвахме — той плетеше крака, а аз го придържах под втренчените погледи на хората в коридора. Заведох го до кафенето и седнахме на чаша горещ шоколад.

— Направо полудявам… — ми каза. — Не мога да се концентрирам в работата. Гледам цифрите на компютърния екран и ми приличат на китайско писмо, говорят ми, а аз не реагирам, толкова съм разсеян, че не знам как ме търпят още, правя тъпи грешки. Чувствам, че Паула е толкова далеч! Ако знаеш колко я обичам и каква нужда имам от нея… Без нея животът ми изгуби цвят, всичко стана сиво. Непрекъснато очаквам телефонът да звънне и ти весело да ми съобщиш, че Паула се е събудила и ме вика. Когато това се случи, ще съм толкова щастлив, колкото в деня, когато се запознахме и се влюбихме от пръв поглед.

— Трябва да намериш отдушник, Ернесто, това е непоносимо мъчение, трябва да изразходваш енергия.

— Тичам, вдигам тежести, занимавам се с айкидо — нищо не помага. Тази любов е като лед и огън.

— Извинявай за недискретността…, но не ти ли е идвало наум да излезеш с момиче…?

— Кой би казал, че си ми тъща, Исабел! Не, не мога да докосна друга жена, не желая никоя друга. Без Паула животът ми няма смисъл. Какво иска Господ от мен, защо ме мъчи по този начин? Правехме толкова планове… Говорехме си как ще остареем заедно и ще продължаваме да се любим на деветдесет години; мечтаехме за местата, които щяхме да посетим, за това да основем многолюдно семейство и домът ни винаги да е отворен за приятели. Знаеш ли, че Паула искаше да основе приют за бедни стари хора? Искаше да отдаде на други старци грижите, които не успя да посвети на Грани.

— Изправени сте пред най-трудното изпитание в живота си, но ще го преодолеете, Ернесто.

— Толкова съм изморен…

През стаята ти току-що мина един професор по медицина с група студенти. Не ме познава и благодарение на бялата престилка и болничните чехли можах да остана, докато те преглеждаха. Беше ми необходимо цялото хладнокръвие, придобито от колежа в Ливан, за да не променя изражението си, докато те опипваха безцеремонно, сякаш вече беше труп, и разговаряха за твоя случай, като че ли беше неспособна да ги чуеш. Казаха, че възстановяването става обикновено през първите шест месеца, а ти си вече четири в това състояние и няма кой знае колко да напреднеш, възможно е да изкараш години така, а не може да се задели болнично легло за неизлечимо болен; че ще те изпратят в някакво заведение, предполагам, че имаха предвид приют или нещо подобно. Не им вярвай, Паула. Ако разбираш това, което чуваш, моля те, забрави го, аз никога няма да те изоставя, оттук ще отидеш в клиника, където да се възстановяваш, а сетне ще се приберем вкъщи. Няма да позволя да те мъчат с електрически игли, нито със сбити, но експресивни прогнози. Стига. А и не е вярно, че няма промяна в състоянието ти; те не я забелязват, защото идват тук много рядко, но ние, които сме винаги с теб, виждаме напредъка ти. Ернесто ни уверява, че го познаваш — сяда до теб, търси очите ти, говори ти тихичко и аз виждам как изразът ти се променя: успокояваш се и понякога изглеждаш развълнувана, потичат ти сълзи от очите и раздвижваш устни, сякаш за да му кажеш нещо, или пък повдигаш леко ръка, като че ли да го погалиш. Лекарите не вярват и нямат време да те наблюдават; те виждат само една парализирана и еластична болна, която дори не мига, когато я викат по име. Въпреки ужасяващата мудност на този процес, знам, че стъпка по стъпка излизаш от бездната, в която беше изгубена няколко месеца, и че някой немного далечен ден ще се включиш в настоящето. Не спирам да си повтарям всичко това, ала понякога надеждата ми изневерява. Ернесто ме изненада, докато размишлявах на терасата.

— Помисли малко, кое е най-лошото, което може да се случи?

— Не е смъртта, Ернесто, а Паула да остане така.

— Нима смяташ, че заради това ще я обичаме по-малко?

Както винаги, мъжът ти е прав. Няма да те обичаме по-малко, а много повече, ще се организираме, ще обзаведем истинска болница у дома и когато мен ме няма, за теб ще се грижат мъжът ти, брат ти или внуците ми, ще се справим, не се тревожи, дъще.

Прибирам се вечер в хотела и се потапям в спокойна тишина, така необходима, за да възстановя изхабената в болничната врява енергия. Много посетители идват в твоята стая следобед, топло е, настава бъркотия и не липсват такива, дето дръзват да пушат, докато болните се задушават. Хотелската ми стая се е превърнала в свято убежище, където мога да подредя мислите си и да пиша. Уили и Селия всеки ден ми се обаждат от Калифорния, мама непрекъснато ми пише, не съм сама. Ако можех да си почина, щях да имам повече сили, ала заспивам и се стряскам и понякога мъчителните сънища са по-живи от действителността. Будя се хиляди пъти на нощ, обсадена от кошмари и спомени.

Призори на 11 септември 1973 година въстана Военноморският флот, почти веднага след него — войската, военновъздушните сили и накрая карабинерите, които представляват чилийската полиция. Салвадор Алиенде бе незабавно уведомен, облече се бързо, сбогува се с жена си и тръгна към кабинета си, решен да изпълни това, което винаги категорично бе твърдял: „От Ла Монеда жив няма да ме изведат.“ Дъщерите му Исабел и Тати, която по онова време беше бременна, изтичаха при баща си. Скоро злата вест се разпространи и в двореца се завтекоха министри, секретари, чиновници, доверени лекари, някои журналисти и приятели — малобройна група, която се суетеше из залите, незнаеща какво да прави, импровизирайки бойни тактики, залоствайки врати с мебели според обърканите указания на телохранителите на президента. Припрени гласове се надигнаха, настоявайки, че е настъпил часът народът да бъде призован на многолюдна демонстрация в защита на правителството, ала Алиенде прецени, че щяха да паднат хиляди жертви. Междувременно се опитваше да разубеди метежниците посредством емисари и телефонни обаждания, тъй като нито един от надигналите се генерали не се осмели да застане лице в лице с него. Постовите получиха заповеди от висшестоящите да се оттеглят, защото и карабинерите се бяха присъединили към преврата; президентът ги пусна да си вървят, но изиска да оставят оръжието си. Дворецът остана без защита и големите дървени врати, обковани с желязо, бяха затворени отвътре. Малко след девет часа сутринта Алиенде осъзна, че цялата му политическа ловкост няма да е достатъчна, за да промени трагичната насока на събитията през този ден; всъщност хората, затворени в старинната колониална сграда, бяха сами, никой нямаше да им се притече на помощ; народът беше обезоръжен и без водачи. Нареди жените да си тръгнат, а охраната му раздаде оръжие на мъжете, но малцина умееха да боравят с него. Новината беше стигнала до чичо Рамон в посолството в Буенос Айрес и той успя да разговаря по телефона с президента. Алиенде се сбогува с дългогодишния си приятел: „Няма да подам оставка, ще изляза от Ла Монеда само след като приключи президентският ми мандат, когато народът го изиска от мен, или мъртъв.“ В това време военните поделения нашир и надлъж в страната се предаваха в ръцете на превратаджиите и в казармите започваше чистка сред онези, които бяха останали верни на конституцията — първите разстреляни през този ден бяха униформени. Правителственият дворец беше обграден от войници и танкове, отекнаха единични гърмежи, а сетне последва непрекъснато обстрелване, в резултат на което вековните зидове бяха перфорирани, а мебелите и завесите на първия етаж се запалиха. Алиенде излезе на балкона с каска и пушка и изпразни оръжието си няколко пъти, но скоро го убедиха, че това е лудост и го склониха да се прибере. Договорено бе кратко примирие, за да изведат жените и президентът помоли всички да се предадат, но малцина го сториха; повечето се окопаха в салоните на втория етаж, докато той се сбогуваше с прегръдка с шестте жени, които бяха останали до него. Дъщерите му не искаха да го изоставят, ала вече се беше отприщило началото на края и по заповед на баща им насила ги отведоха. В бъркотията излязоха на улицата и тръгнаха без никой да ги спре, накрая една кола ги взе и ги отведе на сигурно място. Тати така и не съумя да се съвземе от болката на тази раздяла и от смъртта на баща си — мъжа, когото най-много бе обичала в живота си — и три години по-късно, изгнаничка в Куба, повери децата си на своя приятелка и без да се прости с никого, се застреля. Генералите, които не бяха очаквали такава съпротива, не знаеха какво да предприемат и не желаеха да превърнат Алиенде в герой; предложиха му самолет, за да замине със семейството си в изгнание. „Не сте познали, предатели“, бе отговорът му. Тогава му съобщиха, че ще започне въздушна бомбардировка. Оставаше много малко време. Президентът за последен път направи обръщение към народа по единствената радиостанция, която все още не беше в ръцете на разбунтувалите се военни. Гласът му беше толкова отмерен и твърд, думите му — така решителни, че това сбогуване не прилича на последен дъх на човек на прага на своята смърт, а достоен поздрав на мъж, който завинаги влиза в историята.

„Със сигурност ще накарат радиостанция «Магелан» да замлъкне и спокойният метален тембър на гласа ми няма да стигне до вас. Все едно. Ще продължавате да го чувате. Винаги ще бъда с вас. Поне споменът за мен ще бъде като за достоен човек, верен на верността на трудещите се… Силата е в тях, могат да ни подчинят, ала е невъзможно да бъдат спрени обществените процеси нито с престъпления, нито със сила. Историята е наша, народите я създават… Трудещи се в моята родина, вярвам в Чили и в съдбата му. Други мъже ще превъзмогнат този мрачен и горчив момент, в който предателството търси да се наложи. Знайте, че няма да мине много време и ще се отворят широките алеи, където ще крачи свободният човек — строител на по-добро общество. Да живее Чили! Да живеят трудещите се!“

Бомбардировачите се спуснаха като зловещи птици над двореца Ла Монеда, като хвърляха товара си с такава точност, че бомбите влизаха през прозорците, и за по-малко от десет минути цяло едно крило от сградата бе подпалено, а от улицата танковете разпръскваха сълзотворен газ. Едновременно с това други самолети и танкове атакуваха резиденцията на президента. Огън и дим обхванаха първия етаж на двореца и започнаха да нахлуват в салоните на втория етаж, където Салвадор Алиенде и неколцина от последователите му се бяха окопали. Навсякъде се виждаха прострени тела, кръвта на някои ранени бързо изтичаше. Виковете на живите, задушаващи се от пушек и газове, бяха заглушени от грохота на стрелбата, самолетите и бомбите. Щурмоваците влязоха през зейналите от пожара стени, заеха първия етаж, който бе в пламъци, и заповядаха по високоговорители на хората вътре да слязат по външната каменна стълба, извеждаща на улицата. Алиенде разбра, че всяка съпротива би завършила с безмилостно клане, и нареди на хората си да се предадат, защото щяха да бъдат по-полезни на народа живи, отколкото мъртви. Сбогува се с всеки поотделно със здраво ръкостискане, гледайки ги право в очите. Излязоха в индийска нишка с вдигнати ръце. Войниците ги посрещнаха с удари с приклад и ритници, бутнаха ги да се търкалят надолу по стълбите и сетне ги зашеметиха с още бой, след това ги завлякоха на улицата, където ги оставиха да лежат, проснати по корем на паважа, а гласът на някакъв обезумял офицер ги заплашваше, че ще мине през тях с танковете. Президентът остана с пушка в ръка до окървавеното чилийско знаме в опустошения Червен салон. Войниците нахлуха готови да стрелят. Според официалната версия, той опрял дулото на оръжието си в брадичката, стрелял и изстрелът пръснал главата му.

В онзи незабравим вторник излязох, както всяка сутрин, от къщи и се запътих към работата. Майкъл също тръгна и предполагам, че по-късно и децата са потеглили за училище с раници на гръб, без да знаят, че занятията са отменени. Бях изминала едва няколко преки и си дадох сметка, че улиците са почти пусти, виждаха се няколко объркани жени домакини пред затворените хлебарници и неколцина работници, които вървяха пеш, понесли пакети с обяда си в ръка, тъй като не се движеха автобуси, а единствено военни коли, сред които моят изрисуван с цветя и ангелчета автомобил изглеждаше като подигравка. Никой не ме спря. Нямах радио, за да чуя новините, но дори и да имах, цялата информация вече се цензурираше. Помислих да се отбия при Тата, може би той беше наясно какво, по дяволите, ставаше, но после реших да не го безпокоя толкова рано сутринта. Продължих към работата с усещането, че съм се изгубила на страниците на някоя от онези научнопопулярни книги, които толкова обичах в юношеските си години — градът приличаше на замразен в катаклизъм от някакъв друг свят. Заварих вратата на издателството заключена с катинар и верига; иззад стъклото портиерът ми направи знак да си вървя — беше неприятен човек, който шпионираше персонала, за да донася за най-малкия пропуск. „Това сигурно е военен преврат“, си помислих и се обърнах с намерението да отида да изпия чаша кафе при баба Хилда и да поговорим за събитията. В този момент чух хеликоптерите, а малко след тях — първите самолети, които с ръмжене прелитаха ниско в небето.

Баба Хилда стоеше на вратата на къщата си със скръбен вид и щом видя шарената кола, която така добре познаваше, се втурна да ме посрещне с лоши новини. Страхуваше се за съпруга си — съвестен преподавател по френски език, който много рано сутринта беше тръгнал за работа и оттогава нямаше никакви вести за него. Пихме кафе с препечени филийки и се опитвахме да се свържем с мъжа й по телефона, ала никой не отговаряше. Говорих с Грани, която нищо не подозираше, и с децата, които спокойно си играеха — положението не ми се стори тревожно и дори си помислих да прекарам сутринта с баба Хилда в шев, но тя беше притеснена. Училището, където преподаваше съпругът й, беше в самия център, на няколко преки от двореца Ла Монеда, и от единственото радио, което продължаваше да излъчва новини, тя се бе осведомила, че целият район е завзет от превратаджиите. „Има изстрели, убиват хора, казват, че не бива да се излиза на улицата заради опасността от заблудени куршуми, обади ми се приятелка, която живее в центъра, и ми каза, че се виждат мъртви, ранени и цели камиони пълни с арестувани; изглежда е въведен полицейски час, знаеш ли какво е това?“, не спираше брътвежа си баба Хилда. Не, не знаех. Все пак тревогата й ми се стори неоснователна — та нали бях пътувала в колата си, без никой да ме обезпокои, — предложих да отида да потърся съпруга й. Четирийсет минути по-късно спрях пред училището, влязох през открехнатата врата и там също не видях никого: дворът и стаите бяха тихи. Показа се стар портиер, който провлачваше крака, докато ходеше, и ми посочи къде беше приятелят ми. „Не може да бъде! Униформените да се вдигнат!“, повтаряше недоверчиво. В една класна стая заварих учителя, седнал пред черната дъска с разбъркани книжа на бюрото, с пуснато радио, с глава в ръцете си, ридаещ. „Чуй“, ми каза, и така всъщност можах да чуя последните думи на президента Алиенде. След това се качихме на най-високия етаж на сградата, откъдето се виждаха покривите на Ла Монеда, и зачакахме, без да знаем какво, защото вече нямаше новини, по всички радиостанции звучаха военни маршове. Когато видяхме самолетите да прелитат ниско, чухме грохота на бомбите и към небето се издигна дебел стълб дим, решихме, че сме се озовали в някакъв ужасен сън без изход. Не можехме да повярваме, че дръзват да атакуват Ла Монеда, сърцето на чилийската демокрация. „Какво ще стане с другаря Алиенде?“, попита учителят с треперещ глас. „Никога няма да се предаде“, отвърнах. Едва тогава осъзнахме размерите на трагедията и опасността, на която бяхме изложени; сбогувахме се с портиера, който отказа да изостави поста си, качихме се в моята кола и потеглихме към високия квартал по странични улици, избягвайки войниците. Не мога да си обясня как успяхме да стигнем без неприятности до неговия дом, нито пък как изминах целия път до моята къща, където Майкъл ме очакваше силно разтревожен, а децата се радваха на тази неочаквана ваканция.

Следобед от поверително обаждане по телефона научих, че Салвадор Алиенде е мъртъв.

Линиите бяха претоварени, а международните връзки — практически прекъснати, но въпреки това успях да се обадя на родителите си в Буенос Айрес и да им съобщя ужасната вест. Те вече знаеха, цензурата, която тегнеше над Чили, не съществуваше в останалата част от света. Чичо Рамон спусна знамето до половината на пилона в знак на траур и незабавно подаде категоричната си оставка пред Военната хунта. С майка ми направиха подробна инвентаризация на държавното имущество в резиденцията и два дни по-късно предадоха посолството. Така приключи за тях трийсет и девет годишната дипломатическа кариера; нямаха намерение да сътрудничат на Военната хунта и предпочетоха несигурността и анонимността. Чичо Рамон беше на петдесет и седем години, а майка ми беше с пет години по-млада от него; и двамата се чувстваха съкрушени, страната им беше изпаднала в плен на безумието и насилието; семейството им беше разпръснато, децата им бяха далече, приятелите им — мъртви или в изгнание, намираха се без работа и с малко средства в един чужд град, където също започваше да се усеща ужасът на диктатурата и началото на онова, което по-късно щеше да получи името Мръсна воина[18]. Сбогуваха се с персонала, който им засвидетелства обич и уважение до последния момент, и хванати за ръка, излязоха с високо вдигнати глави. По парковете имаше тълпи от хора, които скандираха лозунгите на Народното единство, хиляди млади и стари, мъже, жени и деца оплакваха смъртта на Салвадор Алиенде и неговите мечти за справедливост и свобода. Чили се беше превърнало в символ.

Терорът започна на разсъмване през споменатия вторник, но някои осъзнаха това едва няколко дни по-късно, на други им беше нужно още повече време, за да го приемат, а въпреки очевидното, шепа привилегировани можаха да го игнорират в продължение на седемнайсет години и да отричат съществуването му до ден-днешен. Четиримата генерали на трите рода войски и на карабинерите се появиха по телевизията и обясниха мотивите за военния бунт — така нарекоха преврата, — а в това време десетки трупове плаваха във водите на река Мапочо, която прекосява града, и хиляди затворници изпълваха казарми, затвори и новооткрити концентрационни лагери, организирани за броени дни из цялата страна. Най-жесток от всички генерали на Хунтата изглеждаше главнокомандващият на военновъздушните сили, най-незначителен вид имаше генералът на карабинерите, а най-сив беше някой си Аугусто Пиночет, за когото малцина бяха чували. Никой не подозираше при тази първа публична проява, че въпросният мъж с вид на добродушен дядо ще се превърне в онази зловеща фигура с черни очила, с гърди, отрупани с отличия, и с пелерина като на пруски император, чиито разобличителни снимки щяха да обиколят света. Военната хунта наложи полицейски час през голяма част от времето и само персонал на въоръжените сили можеше да се движи по улиците. Нахълтваха в правителствени и административни сгради, в банки, университети, промишлени предприятия, селски стопанства и цели квартали, търсейки привърженици на Народното единство. Политици, журналисти, интелектуалци и дейци на изкуството с леви убеждения бяха арестувани незабавно; работнически водачи бяха разстреляни без съд и присъда, затворите не стигаха за толкова задържани и училища и стадиони бяха превърнати в тъмници. Държаха ни без новини, по телевизията предаваха рисувани филмчета, по радиото свиреха военни маршове, час по час обявяваха нови възвания със заповедите за деня и на екраните за пореден път се появяваха четиримата генерали на фона на националния герб и знамето. Обясняваха на гражданството за плана „2“, според който сваленото правителство имало безкраен черен списък от хиляди представители на опозицията, която планирало да унищожи в близките дни в безпрецедентен геноцид и затова те, за да попречат на това, изпреварили събитията. Казваха, че родината ни е в ръцете на съветници от СССР и кубински партизани, че пиян, Алиенде се самоубил не само от срам заради проваленото си управление, а преди всичко защото достойните за уважение въоръжени сили били открили складовете му с руско оръжие, килерите му пълни с пилета; били разобличили неговата корумпираност, грабителство и оргии, за които свидетелствали множество порнографски снимки, които от благоприличие не можело да бъдат показани. Чрез пресата, радиото и телевизията подканиха стотици хора да се предадат в Министерството на отбраната и някои наивници откликнаха доверчиво, ала след това скъпо заплатиха. Брат ми Панчо беше сред призованите, но успя да се спаси, тъй като изпълняваше дипломатически мандат в Москва, която впоследствие не можа да напусне в продължение на години със семейството си. Домът на президента бе превзет с щурм, след като бе бомбардиран и дори дрехите на семейството бяха отмъкнати. Съседите и войниците си отнесоха за спомен лични вещи, скъпи документи и произведенията на изкуството, които фамилията Алиенде бе колекционирала поколения наред. В работническите квартали репресиите бяха безмилостни, из цялата страна се осъществяваха колективни екзекуции; затворниците, изтезаваните и изчезналите нямаха брой, беше невъзможно да се укрият толкова много преследвани и да се нахранят хилядите останали без работа семейства. Как така изведнъж се навъдиха толкова доносници, сътрудници, палачи и убийци? Може би винаги бяха съществували, но ние не ги бяхме видели. За нас беше необяснима също непримиримата омраза на войската, която произлизаше от най-ниските слоеве и сега изтезаваше класовите си братя.

Вдовицата, дъщерите и някои близки сътрудници на Салвадор Алиенде потърсиха подслон в посолството на Мексико. На другия ден след атентата Тенча излезе с пропуск ескортирана от военни, за да погребе съпруга си в безименен гроб. Не й позволиха да види трупа. Малко след това замина с дъщерите си в изгнание в Мексико, където бяха посрещнати с почести от президента и приети великодушно от целия народ. Уволненият генерал Пратс, който отказа да сътрудничи на превратаджиите, беше изведен от Чили в Аржентина посред нощ, тъй като се ползваше с голям авторитет сред армията и се страхуваха да не оглави отцепници от въоръжените сили, въпреки че такава мисъл изобщо не му мина през ум. В Буенос Айрес заживя в уединение и скромно, имаше много малко приятели, между които родителите ми, беше разделен от дъщерите си и се боеше за техния и за своя живот. Затворен в апартамента си, захвана мълчаливо да пише горчивите мемоари от последните години.

В деня след преврата с военна заповед бе наредено на всички покриви да бъдат поставени знамена в чест на победата на храбрите войници, които така героично защитаваха западната християнска цивилизация срещу комунистическия заговор. Пред нашата врата спря джип, за да провери защо не изпълняваме заповедта. С Майкъл обяснихме роднинската ни връзка с Алиенде и това, че бяхме в траур. „Ако желаете, ще издигнем знамето наполовина с черна лента“, предложихме. Войникът остана замислен за момент и понеже нямаше указания за подобни случаи, си тръгна без повече приказки. Бяха започнали доносите и всеки момент очаквахме да дойдат и да ни обвинят за незнайно какви престъпления, но това не се случи; може би обичта, с която Грани се ползваше в квартала, попречи подобно нещо да се случи. Майкъл узна, че на един от строежите му има работници, озовали се в плен — не бяха успели да се измъкнат сутринта, по-късно полицейският час им беше попречил да го сторят и сега бяха изолирани и без храна. Свързахме се с Грани, която успя някак да пресече улицата, криейки се, и да дойде да гледа внуците; взехме провизии от нашия килер и съгласно инструкциите по радиото за спешни случаи, тръгнахме с колата, като се движехме като костенурка с отворени прозорци и с бяла кърпа, вързана на пръчка. Спряха ни пет пъти и всеки път караха Майкъл да слезе, грубо преравяха раздрънкания Ситроен и сетне ни пускаха да продължим. Мен не попитаха за нищо, дори не ме видяха, и реших, че духът пазител на Меме ме е направил невидима, но после разбрах, че в психиката на военните жените не се броят, освен ако не става дума за военна плячка. Ако бяха проверили документите ми и бяха видели презимето ми, сигурно никога нямаше да предадем кошницата с храна. Не изпитвахме страх, защото все още не познавахме репресивния механизъм и вярвахме, че като обясним простичко, че не принадлежим към никоя политическа партия, щяхме да сме вън от опасност; истината скоро излезе на бял свят, след като бе отменен полицейският час и можехме отново да общуваме.

В издателството незабавно изгониха онези, които активно бяха свързани с Народното единство, аз останах на мушка. Бледа, но твърда, Делия Вергара повтори това, което беше казала три години по-рано: продължавахме да работим както обикновено. Този път обаче беше различно — доста от сътрудниците й бяха изчезнали, а най-добрата журналистка от екипа беше полудяла от тревога как да скрие брат си. Три месеца по-късно самата тя трябваше да потърси убежище и го намери във Франция, където живя повече от двайсет години. Властите събраха представители на пресата и оповестиха правилата за строгата цензура, която се въвеждаше — имаше не само забранени теми, имаше също опасни думи, като другарю, която беше заличена от речника, и други, които трябваше да се използват изключително предпазливо като например народ, синдикат, работнически квартал, справедливост, трудещ се и много други, принадлежащи към езика на левицата. Думата демокрация можеше да бъде използвана само в съчетание с прилагателно — условна демокрация, авторитарна и дори тоталитарна демокрация. Влязох в пряк контакт с цензурата една седмица по-късно, когато по вестникарските павилиони се появи детското списание, на което бях главен редактор и на чиято корица бяха изобразени четири кръвожадни горили, а вътре имаше дълъг репортаж, посветен на тези животни. Въоръжените сили възприеха това като пряк намек за четиримата генерали от Хунтата. Подготвяхме цветните страници два месеца предварително, така че по онова време идеята за военен преврат е била доста далечна и беше невероятно съвпадение това, че горилите цъфнаха на корицата на списанието точно в този момент. Собственикът на издателството, който се беше върнал в собствения си самолет, едва изчака да поутихне хаосът от първите дни и ме уволни, назначавайки друг главен редактор — същия, който не след дълго успя да убеди Военната хунта да промени географските карти, сменяйки местата на континентите, така че достопочтеното ни отечество да застане най-горе на страницата, а не унизително долу — с една дума юг се качи горе, а териториалните ни води се простряха чак до Азия. Изгубих работата си като главен редактор, а скоро щях да изгубя и длъжността си в женското списание заедно с целия екип, защото в очите на военните феминистките идеи бяха толкова подривни, колкото и самият марксизъм. Войниците орязваха безобразие с ножици панталоните на жените по улиците, защото в техните разбирания това бе дреха, предназначена единствено за мъже; дългите коси на мъжете се смятаха за признак на обратни наклонности, брадите бяха обръснати, защото зад тях виждаха комунисти. Върнахме се във времената на неоспоримо мъжко господство. Под заповедите на нов главен редактор списанието направи рязък завой и се превърна в точно ехо на десетки други лекомислени издания за жени. Собственикът на издателството отново започна да снима красиви девойки.

Военната хунта забрани с указ стачките и протестите, върна земите на предишните им собственици, а мините — на американците, отвори страната за сделки и за влизане на чужди капитали, продаде хилядолетните национални гори и морската фауна на японски компании и установи система на тлъсти комисиони, корупцията въздигна като форма на управление. Изникна нова каста от млади чиновници, възпитани в ученията на чистия капитализъм, които се движеха с хромирани мотоциклети и управляваха съдбините на родината с ледено безсърдечие. В името на икономическата ефективност генералите замразиха историята, обявиха демокрацията за „идеология, внесена отвън“ и я замениха с доктрина на „законност и ред“. Чили не беше изолиран случай — скоро дългата нощ на тоталитаризма щеше да се спусне над цяла Латинска Америка.

[1] Холивудски филмов артист от италиански произход (1895–1926), секссимвол за времето си. — Б.пр.

[2] Игра на топка, разновидност на френската „jeu de paume“, възникнала в XII век и широко разпространена през Средновековието. Играе се от два екипа, които първоначално са удряли топката с ръка, но впоследствие са се появили бухалки и ракети. Играта еволюира в днешните тенис, бадминтон и други разновидности. Съществува Международна федерация по пелота. — Б.пр.

[3] Цвете от семейство Перуникови, цъфтящо в бели и червени цветове, характерно за Чили. — Б.пр.

[4] Големият плаж — Б.пр.

[5] Вид игра на карти — Б.пр.

[6] Библейският цар Давид се влюбва в нея и след като изпраща съпруга й — офицер от неговата армия — в неравностойна битка, където последният бива убит, я отвежда в двореца си и се оженва за нея. Ражда им се син, когото Бог прибира като изкупление за греха им, но после ги дарява с втора рожба — Соломон, велик цар и мъдрец. — Б.пр.

[7] Пържено тестено изделие, подобно на несиропирана тулумбичка, което в Испания се яде с течен шоколад. — Б.пр.

[8] Тропическо растение в Латинска Америка, от което се извлича брашно. — Б.пр.

[9] Рене Магрит (1898–1967) — белгийски художник, участвал през 1928 г. в първата колективна изложба на сюрреалисти в Париж заедно с Андре Бретон, Салвадор Дали и др.; основен представител на магическия реализъм в живописта, който се състои в изобразяване на обикновени предмети от ежедневието в необикновен контекст, изпълвайки ги по този начин с ново значение. — Б.пр.

[10] Област в Испания, прочута с вината си. — Б.пр.

[11] Лек копринен или памучен плат, прозрачен и по-фин от муселина, използван преди всичко за дамски облекла — Б.пр.

[12] Ракия, приготвяна в Перу и Чили. — Б.пр.

[13] Хесус е Исус на испански. — Б.пр.

[14] Средиземноморски курорти. — Б.пр.

[15] Песни, характерни за района на град Севиля, под чиято мелодия се танцува. — Б.пр.

[16] Правителственият дворец в Чили. — Б.пр.

[17] Хосе Мануел Балмаседа Фернандес (1840–1891) президент на Чили от 1886 г. до 1891 г., смятан за една от най-противоречивите фигури в историята на страната. Според някои автори той е прозорлив държавник, въплътил обществените и икономически преобразувания от края на XIX век и дал тласък на промишленото развитие; за други той е тиранин, диктатор, прехвърлил институционалните си права и предизвикал Гражданската война през 1891 г. Силната му личност, отговорността, с която изпълнява обществената си мисия и обстоятелствата около живота и смъртта му — той се самоубива, — го превръщат в митичен герой на националната чилийска историческа сцена. — Б.пр.

[18] С този термин обичайно се обозначава режимът на военната диктатура в Аржентина (1976–1983), характеризиращ се с насилие, преследвания, незаконни репресии, системни изтезания, изчезване на хора, манипулиране на информацията и държавен тероризъм. Според терминологията на самата диктатура този период представлява Процес на национална реорганизация. — Б.пр.

Втора част
Май—декември 1992

Вече не пиша с мисълта, когато се събуди дъщеря ми да не се почувства изгубена, защото тя няма да се събуди. Тези страници не са предназначени за никого, Паула, ти никога няма да можеш да ги прочетеш…

Не! Защо повтарям това, което други твърдят, та аз не го вярвам! Отписаха я, причислиха я към безнадеждните случаи. Мозъчно увреждане, това ми казаха… След последните изследвания неврологът ме заведе в кабинета си и възможно най-внимателно ми показа снимките на светлината — два големи черни правоъгълника, където изключителният ум на моята дъщеря е сведен до ненужно тъмно петно. С молива си проследи преплетените пътища на мозъка и ми заобяснява ужасните последици от сенките и линиите.

— Паула има много сериозни увреждания и нищо не може да се направи, умът й е разрушен. Не знаем кога, нито как е станало, може да е заради липса на натрий, кислород или от големи дози лекарства, но би могло да се отдаде и на опустошителното въздействие на болестта.

— Искате да кажете, че може да остане умствено недоразвита?

— Прогнозата е много лоша — в най-добрия случай би достигнала развитието на дете.

— Какво означава това?

— Не мога да кажа на този етап; всеки случай е различен.

— Ще може ли да говори?

— Не вярвам. Най-вероятно е да не може също да ходи. Ще остане завинаги инвалид — добави, като тъжно ме погледна над очилата си.

— Тук сигурно има грешка. Трябва да повторите изследванията!

— Страхувам се, че са верни, Исабел.

— Не си давате сметка какво говорите! Никога не сте виждали Паула здрава и не подозирате каква е дъщеря ми! Тя е блестяща, най-умната в семейството, винаги първа във всичко, с което се захване. Духът й е неукротим. Да не мислите, че ще се остави да бъде победена? Никога!

— Много съжалявам… — промълви и взе ръцете ми, ала аз престанах да чувам. Гласът му достигаше до мен някъде много отдалеч, а миналото на Паула изникваше пред очите ми в бързо менящи се картини. Видях я във всяка възраст: новородена — голичка и с ококорени очи, гледаща ме със същото изследващо изражение, с което щеше да гледа до края на съзнателния си живот; прохождаща и сериозна като малка учителка; криеща тайно тъжните бутилки на баба си; десетгодишна — танцуваща като обезумяла кукла под ритъма на телевизията и на петнайсет години — насилваща се да ме прегърне със строги очи, когато се върнах вкъщи след неуспялата авантюра с един любовник, чието име дори не си спомням; с коса до кръста на последния училищен празник и сетне с тога и шапка при завършване на университета. Видях я като фея, увита в белоснежните дантели на сватбената си рокля, и накрая със зелената памучна блуза и износени пантофки от заешка кожа, превита от болка, с глава в скута ми, когато болестта вече я беше покосила. В онзи следобед, точно преди четири месеца и двайсет и един дена, все още говорехме за възможен грип и обсъждахме с Ернесто склонността на Паула да преувеличава неразположенията си, за да привлече вниманието ни. Видях я през онази злокобна сутрин, когато тръгна към смъртта, повръщайки кръв в прегръдките ми. Тези образи се нижеха като разбъркани, наслагващи се една върху друга снимки в някакво бавно и неумолимо време, в което всички се движехме тежко, сякаш се намирахме на морското дъно, неспособни да направим тигров скок и да спрем колелото на съдбата, което се въртеше към фаталния край. В продължение на почти петдесет години съм се борила с насилието и болката, уверена в закрилата на слънцето — символ на късмет, който нося на гърба си, — но всъщност дълбоко в себе си винаги съм подозирала, че рано или късно върху мен ще се стовари с желязната си хватка нещастието. Все пак никога не бях предполагала, че ударът ще бъде нанесен на някое от децата ми. Чух отново гласа на невролога.

— Тя не осъзнава нищо, повярвайте, дъщеря ви не страда.

— Напротив, страда и е изплашена. Ще я отведа у дома в Калифорния, колкото се може по-бързо.

— Тук има социална осигуровка, в Съединените щати медицината е истинско разорение. Освен това, пътуването е много рисковано. Паула все още не задържа натрия, не контролира добре налягането и температурата си, има затруднена дихателна дейност. Не е уместно да я местим на този етап, може и да не издържи пътуването. В Испания има болнични заведения, където биха могли добре да се грижат за нея, тя няма да тъгува за когото и да било, не разпознава никого, дори не знае къде се намира.

— Не разбирате ли, че никога няма да я изоставя? Помогнете ми, докторе, каквото и да струва това, трябва да я отведа…

Когато погледна назад към дългия си жизнен път, ми се струва, че военният преврат в Чили бе драматично кръстовище, което промени посоката на моето съществуване. След няколко години може би ще си спомням вчерашния ден като друга трагедия, белязала живота ми. За мен нищо няма да е вече както преди. Уверяват ме, че няма лек за Паула, но аз отказвам да го повярвам, ще я отведа в Съединените щати, там може да ни помогнат. Уили уреди място за нея в една клиника, остава единствено да уговоря Ернесто да я остави да тръгне — няма възможност да се грижи за нея, а никога няма да я дадем в приют; ще намеря начин да пътувам с Паула, дори да се наложи да открадна самолет — тя не е първият тежко болен, който се транспортира.

Никога заливът в Сан Франсиско не е бил по-красив — хиляди лодки плаваха, разгънали многоцветни платна в чест на настъпването на пролетта; хора по шорти бавно се разхождаха по моста Голдън Гейт, планините се зеленееха, защото най-сетне, след шестгодишна суша, беше валяло. От много време дърветата не бяха така кичести, а небесата — така лазурни: природата ни посрещна празнично пременена, сякаш за да ни приветства. Беше завършила дългата мадридска зима. Преди да тръгнем, заведох Паула в параклиса, потънал както обикновено в полумрак и усамотение, но отрупан с перуники за Богородица по случай Деня на майката. Поставих количката пред дървената статуя, пред която мама проля толкова сълзи през стодневния кошмар тук, и запалих свещ в чест на живота. Майка ми молеше Светата Дева да обгърне Паула със своята мантия и да я защити от болката и тъгата, та ако реши да ни я отнеме, поне да не страда повече. Аз помолих Богородица да ни помогне да стигнем живи и здрави в Калифорния, да ни закриля във втория етап, който започваше, и да ни даде сили, за да го преодолеем. С наклонена глава и вперени в пода очи, Паула, която беше напълно отпусната, се разплака и сълзите й една по една закапаха, подобно на ноти от етюд за пиано. Какво ли разбира дъщеря ми? Понякога си мисля, че иска да ми каже нещо, струва ми се, че иска да се сбогува с мен…

С Ернесто отидохме да приготвим куфара й. Влязох в малкия чист, подреден, изряден апартамент, където бяха така щастливи за толкова кратко време, и както всеки път останах изумена от францисканската простота, в която живееха. През двайсет и осем годишното си пребиваване на този свят Паула постигна зрялост, която някои никога не откриват, разбра колко мимолетно е съществуването и се откъсна от почти всичко материално, като се насочи към стремежите на душата. „Отиваме в гроба увити с чаршаф, за какво е това престараване?“, ми каза тя веднъж в магазин за дрехи, когато понечих да й купя три блузи. Тя изхвърли отвъд борда и последните остатъци суета, не искаше украшения, не я интересуваше нищо излишно, нито повърхностно, в бистрия й ум имаше място и търпение само за същественото. „Търся Бог и не го намирам“, ми каза малко преди да изпадне в кома. Ернесто постави в чанта малко дрехи, няколко снимки от медения им месец в Шотландия, старите й пантофки от заешка кожа, сребърната захарница, наследство от Грани, и парцалената кукла — останала почти едноока и без вълнената си коса, — която й измайсторих след раждането й и която тя неизменно носеше със себе си като проядена от молци реликва. В малко панерче останаха писмата, които й бях писала през годините и които, подобно на мама, тя пазеше, подредени по дати. Предложих да ги унищожим, ала зет ми каза, че някой ден тя ще попита за тях. Апартаментът остана като пометен от вихър на безнадеждност; на 6 септември Паула бе излязла оттук за болницата и не се върна никога вече. Бдящият й дух присъстваше край нас, докато се разпореждахме с вещите й и слагахме ръка на съкровените й неща. Изведнъж Ернесто се свлече на колене и се вкопчи в мен, разтърсван от риданията, които беше потискал през всички тези дълги месеци. Струва ми се, че тогава осъзна напълно трагедията и разбра, че жена му няма никога да се върне в този апартамент в Мадрид, че се е преселила в друго измерение, оставяйки му само спомена за красотата и нежността, в които се беше влюбил.

— Дали защото прекалено много се обичахме, защото Паула и аз така лакомо консумирахме цялото щастие, което ни беше отредено? Да не би да погълнахме самия живот? Цялата ми безусловна любов й принадлежи, но като че ли тя няма повече нужда от нея — ми каза.

— Необходима й е повече отвсякога, Ернесто, но сега се нуждае най-вече от мен, защото ти няма как да се грижиш за нея.

— Не е честно ти сама да се нагърбваш с цялата отговорност. Тя е моя жена…

— Няма да бъда сама, разчитам на цялото семейство. Освен това ти също можеш да дойдеш. Моят дом е и твой.

— Какво ще стане, ако не намеря работа в Калифорния? Не мога да живея под крилото ти. Но пък и не искам да се разделям с нея…

— В едно писмо Паула ми беше разказала как всичко се променило, когато ти си се появил в живота й, почувствала го изпълнен. Разказа ми, че понякога, в присъствието на други хора, полузамаяни от шума на многото разговори, ви бил достатъчен един поглед, за да си кажете колко много се обичате. Времето замръзвало и се установявало магическо пространство, в което сте съществували само тя и ти. Може би отсега нататък ще е така — въпреки разстоянието вашата любов ще живее непокътната на свое място, отвъд живота и смъртта.

В последния момент, преди да затвори окончателно вратата, ми подаде плик, запечатан с восък. Надписан беше с почерка на дъщеря ми, който беше невъзможно да сбъркам, и гласеше: „Да бъде отворен, когато умра“.

— Преди няколко месеца, бяхме в медения месец, Паула се събуди една нощ с вик — заразказва ми той. — Не зная какво сънуваше, но трябва да е било нещо много тревожно, защото не можа да заспи отново, написа това писмо и ми го даде. Мислиш ли, че трябва да го разпечатаме?

— Паула не е мъртва, Ернесто…

— Тогава нека остане при теб. Всеки път, щом видя плика, нещо в гърдите ме стяга.

Сбогом, Мадрид… Зад гърба ни остана коридорът на изгубените следи, където обиколих няколко пъти света, зад гърба ми остана хотелската стая и супата от леща. За последен път прегърнах Елвира, Аурелия и останалите приятели от болницата, които ме изпратиха разплакани; сбогувах се с монахините, които ми подариха броеница, благословена от самия папа; също и с лечителите, които за последен път дойдоха и приложиха изкуството на тибетските камбанки; сбогувах се с невролога — единственият лекар, останал с мен до края: той подготви Паула и събра всички подписи и разрешителни, за да може авиокомпанията да се съгласи да я превози. Купих няколко места в първа класа, инсталирах носилка, кислород и цялата необходима апаратура, наех опитна болногледачка и откарах дъщеря си с линейка до летището, където ни чакаха и ни отведоха направо в самолета. Тя спеше, замаяна от някакви капки, които лекарят ми даде в последния момент. Сресах я на хлабава опашка, прихваната с кърпа за глава, както тя обичаше, и заедно с Ернесто за пръв път я облякохме след дългите месеци — сложихме й моя пола и негово сако, защото в нейния гардероб открихме само два чифта джинси, няколко блузи и жакет, които бе невъзможно да облечем на вдървеното й тяло.

Пътуването от Мадрид до Сан Франсиско представляваше двайсетчасово сафари, през което болната получаваше храна капка по капка, следяхме жизнените й показатели и когато започваше да проявява нервност, я потапяхме в милостив сън с помощта на чудодейните капки. Не е минала и една седмица оттогава, ала вече забравих подробностите, едва си спомням, че прекарахме един-два часа във Вашингтон, където ни посрещна служител от чилийското посолство, за да улесни влизането ни в Съединените щати. Болногледачката и Ернесто се грижеха за Паула, докато аз тичах из летището с багажа, паспортите и разрешителните, които чиновниците подпечатаха без въпроси при вида на бледото младо момиче, лежащо в несвяст на носилката. В Сан Франсиско Уили ни чакаше с линейка и един час по-късно пристигнахме в клиниката за рехабилитация, където лекарски екип посрещна Паула — кръвното й беше много спаднало и беше обляна в студена пот. Селия, Николас и внукът ми ни чакаха на вратата; Алехандро се затича, протегнал ръчички към мен и олюлявайки се на непохватните си крачета, но сигурно усети ужасното нещастие във въздуха, защото спря насред пътя и отстъпи назад изплашено. Николас беше следил развитието на болестта ден след ден по телефона, ала не беше подготвен за това, което видя. Наведе се над сестра си и я целуна по челото, тя отвори очи и за миг изглеждаше, че задържа поглед върху него. „Паула, Паула!“, прошепна, а лицето му се обливаше в сълзи. Онемяла и ужасена, Селия се опитваше да защити бебето в утробата си с ръце и изчезна зад една колона в най-слабо осветения ъгъл на залата.

Тази нощ Ернесто остана в клиниката, а аз отидох вкъщи с Уили. Бях отсъствала в продължение на месеци и се почувствах чужда, сякаш никога не бях прекрачвала този праг, нито пък бях виждала всички тези мебели и предмети, които някога с въодушевление бях купувала. Всичко беше безупречно и мъжът ми беше откъснал най-прекрасните си рози от градината, за да напълни вазите. Погледнах спалнята ни с балдахин от бяла батиста и големи, бродирани възглавници, картините, които години наред ме бяха съпътствали, дрехите ми, подредени по цветове в гардероба, и всичко ми се стори много красиво, но напълно чуждо — мой дом продължаваха да са общата болнична стая, хотелът, малкият и гол апартамент на Паула. Почувствах се, сякаш никога не бях живяла в тази къща, сякаш душата ми беше останала забравена в коридора на изгубените следи и щеше да ми е нужно доста време, за да я намеря. Но тогава Уили силно ме притисна и през плата на ризата усетих топлината и мириса му, изпълни ме несравнимата сила на неговата всеотдайност и предусетих, че най-страшното беше минало, отсега нататък нямаше да съм сама, до него щях да имам смелост да посрещна и най-лошите изненади.

Ернесто можа да остане в Калифорния само четири дни и трябваше да се върне на работа. Сега се опитва да уреди да го преместят в Съединените щати, за да бъде край жена си.

— Чакай ме, моя любов, скоро ще се върна и повече никога няма да се разделим, кълна ти се. Кураж, не се предавай — й каза, като я целуна, преди да замине.

Сутрин раздвижват Паула с упражнения и я подлагат на сложни изследвания, ала следобед има време да стоя с нея. Лекарите изглеждат удивени от прекрасното състояние на тялото й — кожата й е свежа, ставите й не са се деформирали, нито са загубили гъвкавост, въпреки парализата. Импровизираните движения, които аз й налагах, са същите като тези тук; моите шини, стъкмени от книги и еластични бинтове, са подобни на тези, които тук й направиха по мярка; потупванията по гърба, за да се изкашля, и капките вода за овлажняване на трахеотомията вършеха същата работа като тукашните сложни дихателни апарати. Паула е в самостоятелна, обляна в светлина стая, с прозорец, който гледа към двор със здравец; подредихме семейни снимки по стените и й пускаме лека музика, има телевизор, на който й прожектираме ведри горски пейзажи и спокойни води. Приятелките ми донесоха ароматични лосиони и я мажем с босилеково масло сутрин за ободряване, с лавандула вечер за приспиване, с рози и лайка за освежаване. Всеки ден идва един мъж с дълги като на фокусник ръце и й прави японски масаж; половин дузина терапевти се грижат за нея, редувайки се — едни й правят упражненията в залата за гимнастика, други се опитват да установят контакт с нея, като й показват изписани на картон букви или рисунки, свирят й на инструменти и дори капят лимон или мед в устата й, в случай че реагира на вкусови възприятия. Дойде и специалист по порфирия — един от малцината в тази област, понеже това рядко състояние не интересува никого; някои са чували или чели за него във връзка със съществуването на един английски крал, когото всички вземали за луд, а всъщност бил болен от порфирия. Този лекар прочете болничните епикризи от Испания, прегледа я и установи, че мозъчното увреждане не е в резултат на болестта, вероятно ставало дума за злополучно следствие или грешка в лечението.

Днес настанихме Паула да седне в инвалидна количка — подпряхме гърба й с големи възглавници, и я изведохме на разходка в парка на клиниката. Една пътека криволичи между туфи от див жасмин, чийто аромат е толкова неустоим, както и този на лосионите й. Тези цветя ме карат да усещам наоколо присъствието на Грани — прекалено голяма случайност би било по такъв начин да заобикалят отвсякъде Паула. Сложихме й широкопола шапка и тъмни очила против слънцето и предрешена по този начин, тя изглеждаше почти нормално. Николас буташе количката, а Селия, която вече е много наедряла, и аз с Алехандро на ръце ги наблюдаваме отдалеч. Николас беше откъснал няколко жасмина, беше ги поставил в ръката на сестра си и й говореше нещо, сякаш тя можеше да му отвърне. Какво ли й казваше? Аз също разговарях с нея през цялото време, та да уловя всеки евентуален момент на проблясък в съзнанието и да установя контакт с нея; всяка сутрин й повтарям, че прекарва лятото в Калифорния заедно с близките си, и й казвам датата, за да не се носи по течението извън времето и пространството; вечер й казвам, че още един ден е свършил, че е време за сънища и прошепвам в ухото й една от онези нежни молитви на английски на Грани, с които е израснала. Обяснявам й какво се е случило, казвам, че съм майка й, да не се плаши, защото ще излезе от това изпитание укрепнала, че в миговете на най-голямо отчаяние, когато всички врати се затварят и ни се струва, че сме в задънена улица, винаги се открехва неочаквана пролука, откъдето да се измъкнем. Припомням й най-тежките времена на терор в Чили и на самота в изгнанието — най-важното време в живота ни, защото ни даде тласък напред и сила.

Често съм се питала, подобно на хиляди чилийци, дали правилно съм постъпила като съм напуснала страната си по време на диктатурата; дали съм имала право да лиша от корен децата си и да повлека съпруга си към несигурно бъдеще в чужда страна, или пък щеше да е за предпочитане да се помъчим да останем незабелязани, ала тези въпроси нямат отговор. Събитията се стовариха неумолимо като в древногръцка трагедия, фаталността беше пред очите ми, но аз не можах да избегна стъпките, водещи към нея.

На 23 септември 1973 година, дванайсет дни след военния преврат, умря Пабло Неруда. Беше болен и печалните събития от онези дни пречупиха желанието му за живот. Прекара агонията си в своето легло на Исла Негра, без да види морето, което се разбиваше в скалите под прозореца му. Съпругата му Матилде беше изградила непробиваем обръч около него, за да не го достигат новини от случващото се в страната, но по някакъв начин поетът научи за хилядите затворници, за изтезаваните и убитите. „Нарязали ръцете на Виктор Хара — все едно да смажеш славей; казват, че той не преставал да пее и това още повече ги ожесточавало. Какво става, нима всички са полудели“, шепнеше с блуждаещ поглед. Започна да се задушава и го отведоха с линейка в една клиника в Сантяго; в това време стотици телеграми пристигаха от различни правителства по света, които предлагаха политическо убежище на поета Нобелов лауреат; някои посланици лично отидоха при него, за да го убедят да замине, но той не искаше да бъде далеч от родната земя в тези времена на катаклизъм. „Не мога да изоставя народа си, не мога да побегна, обещай ми, че и ти няма да си тръгнеш“, помоли жена си и тя му обеща. Последните думи на този мъж, възпял живота, бяха: „Ще ги разстрелят, ще ги разстрелят“. Болногледачката му дала успокоително, той заспал и повече не се събудил. Смъртта запечата на устните неговата иронична усмивка от най-щастливите му дни, когато се маскираше, за да забавлява приятелите си. По същото време, в килия на Националния стадион, изтезаваха зверски шофьора му, за да изтръгнат от него кой знае какво ненужно признание за възрастния и миролюбив поет. Положиха го за бдението в синята му къща на хълма Сан Кристобал, опустошена от военните, които я бяха превърнали в развалини — навсякъде се подмятаха разпръснати парчета от любимите му керамични фигури, бутилки, кукли, часовници, картини — всичко, което не бяха успели да отнесат, бяха изпотрошили и изгорили. Вода и кал се стичаха по пода, покрит със счупени стъкла, които хрускаха като кости, когато човек ги настъпеше. Матилде прекара нощта насред разсипията, седнала на стол до ковчега на мъжа, посветил й най-прекрасните любовни стихове, и подкрепяна от малцината приятели, които се бяха осмелили да пресекат полицейския обръч около дома и да нарушат вечерния час. На другия ден го погребаха в отстъпен назаем гроб с траурна церемония, застрашително ескортирана от картечници, стърчащи от двете страни на улиците, по които мина малобройното шествие. Малцина можаха да го съпроводят в последното му пътуване — приятелите му бяха или в затвора, или се укриваха, други се страхуваха от преследвания. С колежките ми от списанието вървяхме бавно с червени карамфили в ръце и скандирахме: „Пабло Неруда! Тук, сега и винаги!“, пред пламналите погледи на войниците, еднакви под бойните си каски, с изрисувани лица, за да не бъдат разпознати, и с оръжие, треперещо в ръцете им. На средата на пътя някой извика: „Другарят Салвадор Алиенде!“ и всички отвърнахме в един глас: „Тук, сега и завинаги!“ Така погребението на поета стана повод да бъде почетена и паметта на президента, чието тяло почиваше в анонимен гроб в гробището на друг град. „Мъртвите не почиват в гробове без име“, промълви един старец, който вървеше до мен. Като се върнах вкъщи, написах, както правех това всеки ден, писмо на мама и й описах погребението; тя го прибрала заедно с други писма и осем години по-късно ми го даде, а аз го включих почти дословно в първия си роман. Разказах за погребението и на дядо, който ме изслуша докрай със стиснати зъби, а сетне ме сграбчи с железните си лапи и ме запита, крещейки, за какъв дявол съм отишла на гробищата, нима не съм виждала какво става в Чили и в името на децата си и от уважение към него, дето не можел повече да понася страдания, ме закле да се пазя. Нима не било достатъчно това, че съм излизала по телевизията с моето презиме? Защо съм се излагала на опасност? Тези неща не ме засягали.

— Злото е отприщено, Тата.

— За какво зло ми говориш! Това са твои измишльотини, все същото е било откак свят светува.

— Да не би да отричаме съществуването на злото, понеже не вярваме в силата на доброто?

— Обещай ми, че ще си стоиш мирно и тихо вкъщи! — призова ме той.

— Не мога да обещая такова нещо, Тата. — Наистина не можех. Беше вече късно за подобни обещания. Два дни след военния преврат, едва бяха отменили полицейския час, наложен на първо време, аз се озовах ангажирана, незнайно как, в мрежата, която незабавно бе изплетена в помощ на преследваните. Узнах за някакъв младеж от левите екстремисти, който трябваше да бъде укрит; беше успял с прострелян крак да се измъкне от засада, докато преследвачите го гонели по петите. Скрил се в гаража на приятел, където в полунощ добронамерен лекар извадил куршума и започнал да го лекува. Изгарял в треска, въпреки антибиотиците и затова беше невъзможно да стои повече на това място, немислимо беше също да бъде настанен в болница, където със сигурност щяха да го арестуват. В неговото състояние не би издържал трудното пътуване, което предприемаха някои, пресичайки границата през проходите в Андите на юг; единствената му възможност беше да потърси политическо убежище, ала само за хора с много връзки — изтъкнати политици, журналисти, интелектуалци и хора на изкуството — вратите на посолствата бяха широко отворени; клетите нещастници като него и хиляди други оставаха без закрила. Аз не знаех много добре какво означава убежище, бях чувала тази дума единствено в националния химн, който сега звучеше иронично: или родината ще принадлежи на свободните, или ще бъде убежище против гнета, но участта на този младеж ми се видя като в някакъв роман и без да обмислям, предложих да му помогна, като не премерих добре риска, защото в този момент никой нямаше представа как действа терорът, все още се водехме от принципите на нормалния живот. Реших без всякакви заобикалки да се обърна към посолството на Аржентина, паркирах колата си възможно най-близо и се запътих към посолството с примряло сърце, но с твърда стъпка. През решетката се виждаха прозорците на сградата с прострени дрехи и с хора, които се бяха показали и викаха. Улицата гъмжеше от войници, имаше танк пред вратата и гнезда за картечниците. Щом наближих, две пушки ме взеха на мушка. „Какво е необходимо, за да се получи убежище тук?“, попитах. „Покажете си документите!“, излаяха в един глас войниците. Подадох личната си карта. Хванаха ме подръка от двете страни и ме отведоха до една караулка при вратата, където имаше офицер, на когото зададох същия въпрос, като се мъчех да овладея треперенето в гласа си. Мъжът ме изгледа така изненадано, че и двамата се усмихнахме. „Аз съм тук точно за да възпрепятствам търсене на убежище“, отвърна, като се вгледа в презимето ми. След пауза, която продължи цяла вечност, нареди на двамата войници да се оттеглят и с него останахме сами в малката караулка. „Гледал съм ви по телевизията… това сигурно е някакъв репортаж“, каза той. Беше вежлив, но категоричен — докато той е тук, никой нямало да намери убежище в това посолство, то не било като посолството на Мексико, дето всеки си влизал, щом му скимнело, само трябвало да поговори с иконома и готово. Разбрах. Той ми върна документите, разделихме се с ръкостискане, предупреди ме да не се забърквам в разни каши и аз веднага се отправих към посолството на Мексико, където стотици хора вече бяха намерили подслон, но ацтекското гостоприемство нямаше как да не приюти още един нуждаещ се.

Скоро узнах, че някои периферни райони са под обсадата на войската, в други полицейският час беше в сила през половината от деня; много хора гладуваха. Войниците нахлуваха с танкове, обкръжаваха къщите и насила изкарваха всичките обитатели навън; мъжете над четиринайсетгодишна възраст отвеждаха в училищния двор или на футболното игрище, което в повечето случаи представляваше празно място, разчертано с тебешир, и след като методично ги пребиваха пред очите на жените и децата, избираха неколцина наслуки и ги откарваха. Малцина се прибираха, разказваха ужасии и показваха белези от мъчения; обезобразените от бой тела на други биваха захвърляни нощем на бунището, за да видят останалите каква съдба очаква всеки, дръзнал да се занимава с подривна дейност. В някои махали болшинството от мъжете бяха изчезнали и семействата им бяха останали без закрила. Случи се да събирам продукти и пари за общите кухни, организирани от църквата, за да се подсигури топла храна за най-малките деца. Гледката на по-големите братчета и сестричета, които чакаха на улицата с празен стомах с надеждата, че може да остане къшей хляб, завинаги се е запечатала в паметта ми. Набрах смелост да прося — приятелите ми отказваха по телефона и ми се струва, че видеха ли ме, се скриваха. Дядо ми даваше мълком, колкото можеше, но не искаше да знае какво правя с парите му. Изплашено се окопа пред телевизора между стените на своя дом, ала лошите вести влизаха през прозореца, никнеха като мъх из ъглите и беше невъзможно да бъдат игнорирани. Не зная дали Тата се страхуваше толкова много, защото знаеше повече, отколкото признаваше, или пък защото осемдесетгодишният му опит беше разкрил неограничените възможности на човешката злина. За мен беше изненадващо да открия, че светът е жесток и несигурен, управляван от безмилостния закон на по-силния. Естественият подбор не беше подпомогнал процъфтяването на интелекта или пък извисяването на духа — при първия повод ние взехме да се избиваме като мишки, затворени в прекалено тесен сандък.

Свързах се с определени сектори от католическата църква и това в известен смисъл ме помири с религията, от която напълно се бях отдалечила преди петнайсет години. Дотогава бях учила за догми, ритуали, вина и грехове, за Ватикана, който управляваше съдбините на милиони по света, и за официалната църква, която, въпреки социалните си проповеди, винаги беше на страната на силните. Бегло бях чувала за теологията на освобождението и за движението на работническите свещеници, ала не познавах войнстващата църква, нито пък хилядите християни, които смирено и в анонимност се посвещаваха в служба на окаяните. Това бе единствената организация, способна да помага на преследваните посредством Викарийството на солидарността, създадено за тази цел от кардинала още в първите дни на диктатурата. Множество свещеници и монахини рискуваха живота си в продължение на седемнайсет години, за да спасят чуждия живот и да разобличават престъпленията. Не друг, а свещеник ми посочи най-сигурните пътища за политическо убежище. Някои от хората, на които помогнах да прескочат стената, се озоваха във Франция, Германия, Канада, или скандинавските страни, които посрещнаха стотици чилийски бежанци. Веднъж поела този път, за мен беше трудно да отстъпя, защото всеки случай повличаше друг след себе си, и така се видях въвлечена в нелегална дейност, укривайки или превозвайки хора, предавайки събрана от други информация за изтезавани и изчезнали, която стигаше до Германия и там биваше публикувана, записвайки интервюта с жертви, като по този начин водех регистър на случващото се в Чили — задача, споделена от няколко журналисти по онова време. Тогава не подозирах, че осем години по-късно ще използвам така натрупания материал, за да напиша два романа. В началото подценявах опасността и действах посред бял ден, насред кипежа в центъра на Сантяго през горещото лято и златната есен на 1973 година; едва в средата на 1974 година си дадох сметка за рисковете. Знаех толкова малко за механизмите на терора, че доста късно забелязах предупредителните знаци — нищо не показваше за съществуването на друг, успореден свят в мрака, за друго, жестоко измерение на действителността. Усещах се недосегаема. Мотивите за моите действия не се кореняха в героизъм, нищо подобно, а бяха породени единствено от състрадание към тези отчаяни хора и — признавам си — от неустоим копнеж по приключения. В моментите на най-голяма опасност си спомнях за съветите на чичо Рамон в деня на първото ми парти: помни, че другите се страхуват повече от теб…

В онези несигурни времена хората се разкриха със своя истински лик — най-шумните политически лидери първи потънаха в мълчание или избягаха от страната; докато други хора, които не бяха вдигали толкова шум край себе си, показаха изключителна храброст. Имах добър приятел психолог, който не бе успял да си намери работа със своята професия и изкарваше прехраната си като фотограф в списанието; беше кротък и малко наивен човек и често в неделя се виждахме семейно и децата ни играеха заедно; никога преди не бях го чувала да говори за политика. Наричах го Франсиско, въпреки че името му беше друго и девет години по-късно той послужи за прототип на главния герой в „За любовта и сянката“. Беше свързан с религиозни групи, защото брат му беше работнически свещеник, и от него научих за нечовешките жестокости, които се вършеха в страната; многократно се излагаше на риск, за да помогне на нуждаещи се. В тайни разходки из хълма Сан Кристобал, където смятахме, че никой не може да ни чуе, ми разказваше новините. Понякога му помагах, друг път действах сама. Бях разработила една доста непохватна система за първа среща, която в повечето случаи беше и единствена: уговаряхме се за часа, минавах много бавно по площад „Италия“ с моята невъзможно да бъде сбъркана кола, съзирах набързо даден знак, спирах за миг и някой бързо се качваше в автомобила. Никога не узнах имената, нито историите, скрити зад бледите лица и треперещите ръце, защото правилата изискваха да се разменят колкото се може по-малко думи; за сбогом получавах целувка по бузата и едно „благодаря“, прошепнато тихо, и повече не чувах нищо за въпросния човек. Имаше ли деца, работата се усложняваше. Разказваха ми за бебе, внесено в посолство при родителите си, след като било упоено с приспивателно и скрито на дъното на кошница с марули, за да мине незабелязано от охраната на вратата.

Майкъл знаеше за дейността ми и никога не се съпротиви дори когато се налагаше да укриваме някого у дома. Спокойно ме предупреждаваше за рисковете, донякъде изненадан, защото аз се сблъсквах с толкова много случаи, а той рядко дочуваше за някой. Нямам представа, предполагам, че професията ми на журналист ми помагаше, покрай работата си срещах и разговарях с хора, докато той се движеше между бизнесмени — кастата, която най-много се облагодетелства по време на диктатурата. Веднъж отидох в ресторанта, където той обядваше всеки ден със съдружниците от строителната фирма и им заобяснявах, че само на едно ядене харчат повече, отколкото необходимото за изхранването на едно дете от свещениците в продължение на цял месец, и ги помолих веднъж седмично да хапват по един сандвич в офиса и да ми дават спестените пари. Ледено удивление посрещна моите думи, дори сервитьорът замръзна с поднос в ръце, а всички очи се впериха в Майкъл; предполагам, че се питаха какъв мъж е той, щом не може да обуздае безочието на своята жена. Собственикът на фирмата свали очилата си, почисти ги бавно с носната си кърпа и сетне написа чек на стойност, десетократно надхвърляща тази, за която бях помолила. Майкъл престана да обядва с тях и по този начин показа недвусмислено своята позиция. На него, неотклонно възпитаван в най-благородни чувства, му беше трудно да повярва в ужасните истории, които му разказвах, или да си представи, че всички, дори децата, можем да загинем, ако някой от клетниците, които прекрачваха прага ни, попаднеше в ареста и признаеше насред изтезанията, че е бил под нашия покрив. До нас идваха слухове, от които на човек му се изправяше косата, но по силата на някаква необяснима игра на ума, който понякога отказва да приеме очевидното, ние ги отхвърляхме като преувеличени; ала дойде момент, в който повече не можехме да продължаваме така. Нощем се будехме, облени в пот, заради някаква кола, спряла пред вратата ни по време на полицейския час, или пък заради телефона, който звънеше, а сетне следваше мълчание; ала на сутринта изгряваше слънцето, децата и кучето идваха в спалнята, приготвяхме кафе и животът започваше отново, сякаш всичко си беше постарому. Месеци трябваше да минат, преди доказателствата да станат неопровержими и страхът да ни екове. Как всичко се промени така внезапно и необратимо? Как действителността можа да бъде деформирана по такъв начин? Всички бяхме съучастници, цялото общество беше полудяло. Дяволът в огледалото… Понякога, докато бях сама на тайно място на хълма Сан Кристобал и имах малко време да помисля, отново виждах черната вода в огледалата от моето детство, където сатаната се появяваше нощем, навеждах се над стъклото и с ужас осъзнавах, че Злото ме гледа с моето собствено лице. Не бях чиста, никой не беше, във всеки от нас се спотайваше чудовище, всички имахме тъмна и зла страна. При определени условия бих ли могла и аз да измъчвам и да убивам? Например, ако някой стореше зло на децата ми… на колко жестокост бих била способна в този случай? Демоните бяха излезли от огледалата и се разхождаха свободно по света.

В края на следващата година, когато страната беше подчинена напълно, се възцари система на чист капитализъм, който облагодетелстваше предимно бизнесмените, тъй като трудещите се бяха изгубили своите права; този капитализъм можеше да се установи само със сила. Не ставаше дума за закона за търсенето и предлагането, както твърдяха младите идеолози от десницата, понеже работната сила беше потисната и изложена на произвола на господарите. Настъпил беше краят на обществените прогнози, които народът приветстваше десетилетия по-рано, бе премахнато правото на събрания и стачки, работническите водачи изчезваха или пък загиваха убити. Фирмите, впрегнати в безмилостна конкуренция, изцеждаха от работниците максимални добиви срещу минимално възнаграждение. Толкова хора чакаха на опашка за работа пред промишлените предприятия, че наемните работници можеха да се сравнят с роби. Никой не дръзваше да протестира, защото в най-добрия случай губеше работата си, но можеше да бъде обвинен също в комунизъм или в подривни действия и да свърши дните си в килия за изтезания на политическата полиция. Беше създадено едно привидно икономическо чудо на непосилна социална цена; никога преди богатството в Чили не беше излагано на показ с такова безсрамие, нито пък толкова хора бяха живели в крайна бедност. В качеството си на административен управител Майкъл трябваше да уволни стотици работници — викаше ги в кабинета си по списък, за да им съобщи, че от следващия ден не трябва да идват на работа, и да им обясни, че според новия правилник, са загубили право на обезщетение. Знаеше, че всеки един от тези мъже храни семейство, че няма да може да си намери друга работа и че уволнението беше равносилно на неотменима присъда за мизерия. Идваше си вкъщи потиснат и натъжен, за броени месеци раменете му се прегърбиха и косата му се прошари. Един ден събра съдружниците във фирмата и им каза, че нещата са стигнали до предела на цинизма, че надзирателите изкарват колкото за три литра мляко на ден. Отвърнали му с дружен смях, защото това нямало никакво значение, понеже „тези хора така или иначе не пият мляко“. По онова време аз бях загубила работата си в двете списания и записвах предаването си под зоркото наблюдение на войник с картечница в студиото. Да работя ми пречеше не само цензурата, скоро осъзнах, че диктатурата я устройва някой от семейство Алиенде да прави смях на зрителите пред телевизионния екран, нима имаше по-убедително доказателство, че в страната всичко е наред. Подадох си оставката. Чувствах се под наблюдение, страхът не ми даваше да мигна нощем, изринах се и се чешех до кръв. Много от приятелите ми заминаха за чужбина, други изчезнаха и никой повече не ги споменаваше, като че ли никога не ги беше имало. Един следобед ме посети техническият редактор, когото не бях виждала от месеци, и щом останахме насаме, си свали ризата и ми показа още незараснали белези. Бяха издълбали с нож на гърба му „А“ от Алиенде. От Аржентина майка ми ме умоляваше да внимавам и да се спотайвам, за да не предизвикам нещастие. Не можех да забравя предсказанията на Мария Тереса Хуарес, ясновидката, и си мислех, че така, както се беше сбъднала кървавата баня, предречена от нея, можеше да се осъществи нейното гадателство, в което ме бе видяла обречена на неподвижност или парализа. Дали не ме чакаха години затвор? Започнах да обмислям възможността да напусна Чили, ала не се осмелявах да изрека това на глас, защото се страхувах, че, облечена в думи, тази мисъл можеше да задвижи зъбчатите колела на една безсърдечна машина на смърт и разрушение. Често се скитах по пътеките на хълма Сан Кристобал, същите, по които преди години се бях разхождала в неделите на семеен пикник, криех се сред дърветата и надавах вик на болка като уцелена с копие в гърдите; друг път слагах лека закуска и бутилка вино в кошницата и потеглях нагоре по хълма с Франсиско, който напразно се опитваше да ми помогне, прилагайки психологическите си познания. Само с него можех да разговарям за нелегалната си дейност, за моите страхове и за несподелимото си желание да избягам. „Ти полудяваш, отвръщаше ми той, нищо не е по-лошо от изгнанието, как ще изоставиш дом, приятели, родина?“

Децата ми и Грани първи си дадоха сметка за моето душевно състояние. Паула, която по онова време беше мъдро единайсетгодишно момиченце, и Николас, с три години по-малък от нея, доловиха, че край тях като неудържим поток набъбват страхът и бедността. Станаха мълчаливи и предпазливи. Бяха разбрали, че съпругът на една учителка, скулптор, който преди преврата беше направил бюст на Салвадор Алиенде, бил арестуван от трима мъже, които, без да се идентифицират, нахълтали, опустошавайки ателието му, и го отвели. Не се знаеше къде е сега и жена му не се осмеляваше да спомене за нещастието от страх да не загуби работата си — по онова време хората все още вярваха, че изчезне ли някой, то е, защото се беше провинил. Не знам как децата ми бяха научили за този случай, но една вечер ми го разказаха. Отишли да я видят в дома й на няколко преки от нашата къща и я заварили увита в шалове да седи на тъмно, защото не можела да плати сметката за ток, нито да купи парафин за печките, заплатата й едва стигала да изхранва трите си деца, които се беше наложило да спре от училище. „Искаме да им дадем нашите велосипеди, защото нямат пари за автобуса“, поясни Паула. Така и сториха и от този ден нататък тайнствените доставки на моята дъщеря зачестиха — тя вече не криеше само бутилките на баба си и не носеше подаръци в старческия приют, а пренасяше също в чантата си буркани с консерви и пакети с ориз за учителката. Месеци по-късно, когато скулпторът се завърна в дома си, надживял изтезанията и затвора, извая от желязо и бронз едно Христово разпятие и го подари на децата. Оттогава разпятието неизменно виси на стената над леглото на Николас.

Децата ми не повтаряха нищо от онова, което се говореше вкъщи, нито пък споменаваха за непознатите, които понякога се отбиваха у нас. Николас започна да се подмокря нощем в леглото, събуждаше се засрамен, идваше с наведена глава в моята стая и разтреперан ме прегръщаше. Нуждаеше се от повече обич от когато и да било, ала Майкъл беше смазан от проблемите покрай работниците, а аз тичах от една работа на друга, посещавах бедняшки квартали, криех хора и нервите ми бяха опънати до скъсване; мисля, че нито един от двама ни не съумя да даде на децата сигурността и утехата, от която се нуждаеха. Междувременно Грани беше раздирана от вътрешни противоречия — от една страна, мъжът й приветстваше фанфарите на диктатурата, а от друга, ние й разказвахме за репресиите; тревогата й се превърна в паника, малкият й свят беше заплашен от ураганни стихии. „Внимавай“, не спираше да ми повтаря, без сама да знае какво иска да каже с това, защото умът й отказваше да приеме опасностите, които сърцето й на баба предугаждаше. Цялото й съществувание се въртеше около двамата й внука. „Лъжи, всичко това са лъжи, изфабрикувани от съветския комунизъм, за да се злепостави Чили“, й казваше свекър ми, когато тя споменаваше злокобните слухове, които като зараза се разпространяваха из въздуха. Подобно на децата ми, тя се научи да спотайва мълчаливо съмненията си и да избягва коментари, които биха могли да ни навлекат нещастие.

Една година след преврата Военната хунта се разпореди в Буенос Айрес да бъде убит генерал Пратс, тъй като се страхуваше, че оттам бившият военачалник на въоръжените сили може да оглави бунт на демократичните военни. Изпитваше страх също генерал Пратс да не публикува мемоарите си и да не разкрие предателството на генералите; по онова време се ширеше официалната версия за събитията от 11 септември, в която се оправдаваха фактите и се превъзнасяше като герой образът на Пиночет. Телефонни съобщения и анонимни бележки бяха предупреждавали генерал Пратс, че животът му е в опасност. Чичо Рамон, за когото имаше подозрения, че разполага с копие от мемоарите на генерал Пратс, също бе заплашван през онези дни, но така и не повярва на предупрежденията. Пратс обаче много добре познаваше прийомите на колегите си и знаеше, че в Аржентина се надигат и започват да действат ескадроните на смъртта, които поддържаха с чилийската диктатура ужасен трафик на човешки тела, затворници и документи за самоличността на изчезналите. Напразно се опита да се сдобие с паспорт, да напусне страната и да замине за Европа; чичо Рамон разговаря с посланика на Чили, дългогодишен дипломатически служител, с когото от години поддържаха приятелство, и го помоли да помогне на генерала в изгнание, но от посолството му хвърлиха прах в очите с обещания, които така и не изпълниха. Малко преди полунощ срещу двайсет и девети септември 1974 година избухна бомба в автомобила на семейство Пратс, които се прибирали вкъщи след вечеря с моите родители. Силата на взрива изхвърлила късове горящ метал на сто метра разстояние, раздробили генерала и овъглили съпругата му в адска клада. Минути по-късно на мястото на трагедията се събрали чилийски журналисти, които пристигнали преди аржентинската полиция, като че ли очаквали покушението зад ъгъла.

Чичо Рамон ми се обади в два през нощта, помоли ме да съобщя на дъщерите на Пратс и ми каза, че с майка ми са напуснали дома си и се укриват на тайно място. На другия ден взех самолет за Буенос Айрес в една необикновена мисия слепешката, защото дори не знаех къде да ги търся. На летището срещу мен се зададе много висок мъж, хвана ме под ръка и почти ме завлече до една черна кола, чакаща на изхода. „Не се бой, приятел съм“, ми каза на испански със силен немски акцент, а в сините му очи се четеше такава доброта, че му повярвах. Беше чех, представител на Обединените нации, който търсеше начин да отведе родителите ми на по-сигурно място, където дългата ръка на терора не можеше да ги стигне. Заведе ме да ги видя в апартамент в центъра на града и там ги заварих спокойно да се приготвят за бягство. „Виж на какво са способни тези убийци, дъще, трябва да се махнеш от Чили“, отново ме помоли майка ми. Не можехме дълго да останем заедно, те едва успяха да ми разкажат за случилото се и да ми дадат наставления; още същия следобед чешкият приятел успя да ги изведе от страната. Сбогувахме се с отчаяна прегръдка, не знаейки дали отново ще се видим. „Продължавай да ми пишеш всеки ден и пази писмата, докато се намери адрес, на който да ми ги изпратиш“, ми каза мама в последния момент. Закриляна от високия синеок мъж, аз останах в града, за да опаковам мебели, да платя сметки, да върна апартамента, нает от родителите ми, и да получа разрешение да отведа швейцарското куче, което след бомбата, избухнала в посолството, беше вечно отнесено. Това животно се превърна в единствената компания на Грани, когато се наложи всички останали да я изоставим.

Няколко дни по-късно в Сантяго, в резиденцията на главнокомандващия, където семейство Пратс живееше преди генералът да си подаде оставката, съпругата на Пиночет видяла генерал Пратс да седи посред бял ден на масата в трапезарията, с гръб към прозореца, осветен от свенливото пролетно слънце. След като се опомнила от първоначалния шок, тя разбрала, че това видение е породено от нечиста съвест и не му обърнала повече внимание, ала през следващите седмици призракът на измамения приятел се връщал многократно, появявал се в пълен ръст в салоните, слизал, тежко стъпвайки по стълбите, и надничал иззад вратите, докато натрапчивото му присъствие станало непоносимо. Пиночет нареди да построят гигантски бункер, ограден от крепостен зид, който да го брани от живи и мъртви врагове, но хората от охраната му си дадоха сметка, че бункерът би бил лесна мишена за въздушни бомбардировки. Тогава диктаторът нареди да укрепят стените и да блиндират прозорците на омагьосаната къща, удвои въоръжената охрана, обгради я с картечници и затвори улицата, за да не може никой да приближава. Нямам представа как се справя генерал Пратс с такива мерки за сигурност…

В средата на 1975 година репресиите се бяха усъвършенствали и аз попаднах в плен на собствения си ужас. Страхувах се да използвам телефона, цензурирах писмата до майка си, в случай че ги отвореха в пощата, и мерех коментарите си дори в тесен семеен кръг. Приятели, близки до генералите, ме бяха предупредили, че името ми е в черния списък, и малко след това получихме две смъртни заплахи по телефона. Бях чувала за индивиди, които тревожеха хората чисто и просто заради удоволствието, което изпитваха, всявайки паника, и може би нямаше да дам ухо на тези анонимни гласове, ако след случилото се с Пратс и чудодейното бягство на родителите ми, не се чувствах несигурна. През един зимен следобед с Майкъл и децата отидохме на летището да изпратим приятели, които, подобно на толкова други, бяха решили да заминат. Разбрали, че в Австралия раздават земи на новопристигналите имигранти, и решили да опитат късмета си като фермери. Гледахме излитащия самолет, когато една непозната се приближи и ме попита дали аз съм жената от телевизията, след това настоя да я придружа, защото имала да ми казва нещо насаме. Без да ми даде време да реагирам, ме завлече за ръката към тоалетните и като останахме сами, извади от чантата си плик и го сложи в ръцете ми.

— Предай това, въпрос на живот и смърт е. Трябва да отпътувам със следващия самолет, лицето за контакт не се яви, а аз не мога да чакам повече — каза. Накара ме да повторя адреса два пъти, за да е сигурна, че съм го запомнила, и след това си тръгна, тичайки.

— Коя беше тази? — ме попита Майкъл, когато излязох от тоалетните.

— Нямам представа. Помоли ме да предам това. Каза, че е много важно.

— Какво е то? Защо го взе? Може да е капан…

Всички тези въпроси и други, които ни хрумнаха по-късно, не ни дадоха да мигнем през нощта; не искахме да отваряме плика, защото за предпочитане беше да не сме запознати със съдържанието му, не се осмелявахме да го занесем на адреса, посочен от жената, но и не можехме да го унищожим. Струва ми се, че през онези часове Майкъл разбра, че не аз търсех проблемите, а те сами се изпречваха на пътя ми. Накрая осъзнахме до каква степен действителността беше изкривена, щом като една толкова проста молба, като предаването на писмо, можеше да ни струва живота и щом като мъченията и смъртта присъстваха ежедневно в разговорите ни като нещо напълно общоприето. Призори разгънахме карта на света на масата в трапезарията и взехме да обмисляме къде да отидем. По онова време половината от населението в Латинска Америка живееше под ботуша на военни диктатури; под претекст, че се борят срещу комунизма, въоръжените сили на няколко държави се бяха превърнали в наемници на привилегированите класи и в репресивен инструмент срещу най-бедните. През последвалото десетилетие военните се впуснаха в безмилостна война срещу собствените си народи — загинаха, изчезнаха и заминаха в изгнание милиони хора; никога преди това на континента не се бе наблюдавало такова мащабно движение на човешки маси, които прекосяваха границите. В онази сутрин с Майкъл открихме, че са останали много малко демокрации, където можехме да потърсим убежище, и че доста от тях, като например Мексико, Коста Рика и Колумбия, вече не издават визи за чилийци, тъй като през последната година и половина в тези страни бяха емигрирали прекалено много мои сънародници. Щом свърши полицейският час, оставихме децата при Грани, дадохме указания, в случай че не се върнехме, и отидохме да предадем плика на посочения адрес. Натиснахме звънеца на стара къща в центъра, отвори ни мъж, облечен в джинси, и видяхме с дълбоко облекчение, че носи свещеническа якичка. Разпознахме белгийския му акцент, защото бяхме живели в тази страна.

След като напуснаха Аржентина, майка ми и чичо Рамон не намираха къде да се установят и в продължение на месеци трябваше да се ползват от гостоприемството на приятели в чужбина, без да могат никъде окончателно да разопаковат куфарите си. Тогава майка ми си спомни за венецуелеца, с когото се бе запознала в гериатричната болница в Румъния, и следвайки знака на сърцето си, потърси визитката му, която грижливо беше пазила през всичките тези години, и му се обади в Каракас, за да му разкаже какво се беше случило. „Идвайте, мила моя, тук има място за всички ви“, бил незабавният отговор на Валентин Ернандес. Това ни наведе на мисълта да се настаним във Венецуела, предположихме, че е зелена и щедра страна, където имахме приятел и можехме да останем известно време, докато обстановката в Чили се промени. С Майкъл започнахме да правим планове за пътуването, трябваше да дадем къщата под наем, да продадем мебелите и да си намерим работа, но всичко стана набързо, за по-малко от седмица. В сряда децата се върнаха от училище, изплашени до смърт — някакви непознати ги нападнали на улицата и след като ги заплашили, им казали да ми предадат нещо: „Кажете на онази мръсница, майка ви, че дните й са преброени.“

На другия ден видях дядо за последен път. Спомням си го седнал както обикновено в креслото, което му купих на една разпродажба преди много години, с буйната му посребряла коса и селски бастун в ръка. Като млад трябва да е бил висок, защото дори и седнал му личеше; но с възрастта носещите колони на тялото му се изкривиха и той рухна като сграда, чиито основи бяха започнали да поддават. Не можах да се сбогувам с него, не ми достигна смелост да му кажа, че заминавам, но предполагам, че той го е предчувствал.

— Нещо ме гложди отдавна, Тата… Някога убивал ли си човек?

— Защо, ни в клин ни в ръкав, ми задаваш такъв въпрос?

— Защото лесно избухваш — подметнах, мислейки за тялото на рибаря, проснато по корем в пясъка в онези далечни времена, когато бях осемгодишна.

— Никога не си ме виждала да държа оръжие, нали? Имам достатъчно основания да му нямам доверие — отвърна старецът. Когато бях млад, една сутрин се събудих от удар по прозореца на стаята ми. Скочих от леглото, грабнах револвера и още сънен, се показах през прозореца и натиснах спусъка. Стресна ме гърмежът от изстрела и тогава с уплаха осъзнах, че съм стрелял срещу студенти, които се прибираха от някакво парти. Един от тях беше потропал по прозореца ми с чадър. Слава Богу, не го убих, бях на косъм да застрелям невинен. Оттогава ловната ми пушка е в гаража. От много години не я използвам.

Вярно беше. От леглото му висяха болеадори като онези на аржентинските гаучос[1] — две каменни топки, свързани с дълъг кожен каиш, които той държеше подръка, в случай че влезеха крадци.

— Никога ли не си използвал болеадорите, нито пък гаротата[2], за да убиеш човек? Някого, обидил те или пък сторил зло на член от семейството…

— Нямам представа за какво, по дяволите, ми говориш, дъще. Тази страна е пълна с убийци, ала аз не съм от тях.

За пръв път споменаваше обстановката в Чили, дотогава се беше задоволявал да слуша мълчаливо и със стиснати устни историите, които му разказвах. Изправи се насред шума от пукащите му кости и проклятията, които бълваше — движеше се с големи трудности, ала никой не се осмеляваше да спомене в негово присъствие за възможността от инвалидна количка, — и ми направи знак да го последвам. Нищо не се беше променило в онази стая от времето, когато беше починала баба: черните мебели си стояха, наредени както тогава, заедно със стенния часовник и английските сапуни, прибрани в нейния шкаф.

Отвори писалището с ключ, който винаги носеше в жилетката си, порови в едно от чекмеджетата, извади стара кутия от бисквити и ми я подаде.

— Това беше на баба ти, а сега е твое — каза с премалял от вълнение глас.

— Трябва да ти призная нещо, Тата…

— Ще ми кажеш, че открадна сребърното огледало на Меме…

— Как разбра, че съм аз?

— Видях те. Спя леко. След като огледалото е вече в теб, можеш да вземеш и другите неща. Това е всичко, което остана от баба ти, но аз нямам нужда от него, за да си я спомням, и предпочитам да е при теб, защото след смъртта ми не искам да иде на боклука.

— Не мисли за смъртта, Тата.

— На моята възраст човек не мисли за друго. Сигурно ще умра сам, като куче.

— Аз ще бъда с теб.

— Дано не забравиш какво си ми обещала. Ако мислиш да заминаваш някъде, помни, че дойде ли мигът, трябва да ми помогнеш да издъхна с достойнство.

— Помня, Тата, не се притеснявай.

На другия ден се качих сама в самолета за Венецуела. Не знаех, че повече няма да видя дядо си. Преминах през формалностите на летището, притиснала до гърди бабините реликви. Бисквитената кутия съдържаше останки от восъчен венец с портокалови цветчета, детски велурени ръкавици с цвета на времето и изтъркан от многобройните докосвания молитвеник със седефени корици. Носех също найлоново пликче с шепа пръст от градината ни — имах намерение да посадя незабравки другаде. Чиновникът, който провери паспорта ми, видя печатите, показващи честите ми влизания и излизания от Аржентина, разгледа журналистическата ми карта и тъй като вероятно не намери името ми в списъка пред себе си, ме пусна да мина. Самолетът излетя през пухена завивка от облаци и минути по-късно вече прекосяваше заснежените върхове на Андите. Тези бели, надничащи между зимните облаци върхове, бяха последният образ, който отнесох от моята родина. „Ще се върна, ще се върна“, повтарях като в молитва.

Внучката ми Андреа се роди в дневната с телевизора в един от първите топли пролетни дни. Апартаментът на Селия и Николас се намира на третия етаж на сграда без асансьор; не е практичен в спешни случаи и затова избраха нашия партер за появата на бял свят на малкото създание — стаята е просторна, с големи прозорци, гледащи към терасата, и в нея протича нашето ежедневие; в ясни дни се виждат три моста в залива, а нощем блещукат от другия бряг светлините на Бъркли. Селия до такава степен се адаптира към калифорнийския стил, че реши да приложи напълно музиката на всемира, отказвайки се от болници и лекари и раждайки при семейството. Първите признаци се появиха в полунощ, призори Селия изведнъж плувна в околоплодни води и малко след това те пристигнаха у дома. Видях ги да се появяват с обезумелия вид на жертви на природно бедствие, по чехли, с изтъркан черен сак с вещите им, понесли полузаспалия Алехандро по пижама. Момченцето не подозираше, че след броени часове ще трябва да дели територията си със сестричка и че завинаги приключва тоталитарното му царуване като единствен син и внук. След няколко часа пристигна акушерката — млада жена, приела риска да работи по домовете; караше камионетка, в която бяха натоварени инструментите за нейния занаят; беше облечена като за разходка — с шорти и гуменки. Вписа се така перфектно в рутинните семейни дейности, че след малко се озова в кухнята и взе да приготвя закуската с Уили. В това време Селия се разхождаше, без да губи хладнокръвие, облегната на Николас, дишайки често, когато болката я караше да се превива, и почивайки, когато бебето в корема й дадеше покой. Снаха ми носи във вените си тайнствени напеви, които бележат ритъма на походката й; при контракциите се задъхваше и поклащаше, сякаш някъде вътре в себе си чуваше неустоим венецуелски барабан. Към края ми се стори, че на моменти стиска ръце и сянка на ужас се спуска в очите й, но мъжът й мигом улавяше нейния поглед, прошепваше й нещо на тайния съпружески език и тя се отпускаше. Така мина времето — главозамайващо бързо за мен и извънредно бавно за нея, която понесе изпитанието без стон, успокоителни или упойка. Николас я придържаше, а моят скромен принос се състоеше в това, че й носех счукан лед и ябълков сок, а Уили занимаваше Алехандро, докато от благоразумно разстояние акушерката следеше събитията, без да се намесва, а пък аз си припомнях собствения си опит от раждането на Николас — толкова различен от този тук. От мига, в който прекрачих болничния праг, изгубих своята самоличност и се превърнах в безименен пациент, просто в номер. Съблякоха ме, дадоха ми халат, загръщащ се откъм гърба, и ме отведоха настрана, където ме подложиха на допълнителни унижения, а сетне ме оставиха сама. От време на време някой проверяваше нещо между краката ми; тялото ми се беше превърнало в пулсираща и болезнена кухина; прекарах един ден, една нощ и доста голяма част от следващия ден в мъчителни усилия, изтощена и примряла от страх, докато най-сетне ми съобщиха, че развръзката наближава и ме отведоха в залата. Просната по гръб на метална маса, със смлени кости и заслепена от светлини, се отдадох на страданието. Вече нищо не зависеше от мен — бебето махаше с ръце, за да излезе, а тазът ми се отваряше, за да му помогне без волевата ми намеса. Всичко научено от наръчниците и от предварителните курсове не послужи за нищо. Идва момент, в който започнатото пътуване не може да спре, ние се търкаляме към някаква граница, прекосяваме тайнствена врата и се събуждаме на отвъдната страна, в друг живот. Детето влиза в света, а майката — в ново състояние на съзнателност, и двамата вече не са и никога няма да бъдат същите. С Николас аз за пръв път се озовах в женската вселена; предишното цезарово сечение ме беше лишило от един неповторим ритуал, споделен сред животните единствено от женските бозайници. Радостта по зачеването на едно дете, търпението по износването му, силата да му дадеш живот и чувството на дълбоко изумление като венец на всичко това, може да се сравни само със създаването на книга. Децата, както и книгите, представляват пътуване навътре в себе си, при което тялото, умът и душата се пренасочват, устремяват се към самия център на съществуването.

Атмосферата на ведра радост, която цареше у дома при раждането на Андреа, по нищо не приличаше на онази мъка в родилната зала преди двайсет и пет години. По средата на следобеда Селия направи знак, Николас й помогна да легне на леглото и за по-малко от минута в стаята заеха местата си уредите и инструментите, които акушерката носеше в камионетката. Това момиче по шорти сякаш изведнъж остаря, тонът на гласа й се промени и хилядолетният женски опит се изписа на луничавото й лице. „Измийте си ръцете и се подгответе, защото сега идва ваш ред да се потрудите“, ми каза, като ми намигна. Селия се вкопчи в мъжа си, стисна зъби и се напъна. Тогава, заедно с вълна от кръв се появи една, покрита с тъмна косица, глава, малко приплескано и мораво личице, което аз придържах като чашката на цветче в едната си ръка, докато с другата с бързо движение освободих синкавата връв, усукана около врата. След втори мощен напън на майката се появи останалата част от тялото на моята внучка — окървавено и крехко вързопче, най-необикновеният подарък. С хлипане, надигнало се от дълбините на моето същество, усетих в ядрото на моята същност светостта на раждането, усилието, болката, паниката и удивена благодарих за героичния кураж на снаха ми, за чудото на здравото й тяло и благороден дух, създадени за майчинство. През някаква пелена ми се стори, че виждам развълнувания Николас, който взе детенцето от ръцете ми и го настани в скута на майка му. Тя се надигна между възглавниците запъхтяна, мокра от пот и преобразена от вътрешна светлина, напълно безразлична към тялото си, което продължаваше да пулсира и да кърви; сключи ръце около дъщеря си и, надвесена над нея, я приветства за добре дошла с порой от нежни думи, изречени на някакъв току-що създаден език, целуна я, взе да я души така, както правят всички женски, и сетне я постави на гръдта си с най-древния жест на човечеството. Времето спря в стаята, а слънцето застина над розите на терасата, светът затаи дъх, за да ознаменува чудото на този нов живот. Акушерката ми подаде ножици, аз прерязах пъпната връв и Андреа пое по пътя на съдбата си, отделно от своята майка. Откъде идва това малко момиченце? Къде ли е била преди да покълне в корема на Селия? Искам да й задам хиляди въпроси, ала се страхувам, че когато ще може да ми отговори, вече ще е забравила как е било на небето… Мълчание преди раждането, мълчание след смъртта, животът е само шум между две бездънни мълчания.

Паула прекара един месец в клиниката за рехабилитация; приключиха с всички изследвания и измервания отвътре и отвън и ни връчиха съкрушителен доклад. Майкъл пристигна от Чили, Ернесто също беше тук със специално разрешение от работата. Уреди от службата да го преместят в Ню Йорк, така поне бяхме в една и съща държава, на шест часа разстояние в случай на спешна необходимост и способни да вдигнем телефона всеки път, когато мъката ни поваляше. Не беше виждал жена си от онова кошмарно пътуване, когато я пренесохме от Мадрид, и въпреки че го информирам и за най-дребното нещо, той се изненада да я види толкова красива и толкова по-отсъстваща. Този мъж е като някои дървета, които устояват на ураганни бури, привеждайки се, без да се прекършват. Пристигна с подаръци за Паула, влезе забързано в стаята й, взе я в ръце и я целуна, шептейки й колко много му липсва и колко красива е станала, докато тя гледаше втренчено напред с големите си очи, без лъч в тях, подобно на кукла. Сетне се облегна до нея и взе да й показва снимки от медения им месец, като й припомняше щастливото време от миналата година; накрая и двамата заспаха, като обикновена двойка по време на сиеста. Моля се да си намери здрава жена, с добро сърце като Паула, и да бъде щастлив далеч оттук; не трябва да остане обвързан с болна до края на дните си, ала още не мога да му говоря за това, прекалено рано е. Лекари и терапевти, които участваха в лечението на Паула, събраха семейството и се произнесоха: степента на съзнателност е нула, няма признаци за промяна през тези четири седмици, не бяха успели да установят никакъв контакт с нея и най-реалистичната прогноза беше, че ще продължи да се влошава. Няма да може отново да говори, нито да гълта, никога няма да може да се движи волево, трудно би успяла да разпознае някого; увериха ни, че възстановяването й е невъзможно, но че физическите упражнения са необходими, за да поддържат гъвкавостта й. Накрая препоръчаха да постъпи в болнично заведение за такъв вид пациенти, тъй като се нуждаеше от непрекъснати грижи и не можеше да остане нито минута сама. Дълго мълчание последва последните думи от доклада. От другата страна на масата бяха Николас и Селия с децата в ръце и Ернесто, обвил главата си с ръце.

— Важно е да се вземе решение как ще се действа в случай на пневмония или друга тежка инфекция. Ще искате ли агресивно лечение? — попита един от лекарите.

Никой от нас не разбра думите му.

— С големи дози антибиотици и постъпване в интензивно отделение всеки път, щом това се случи, ще може да живее много години. Ако не се приложи лечение, ще умре по-рано — обясни.

Ернесто вдигна лицето си и погледите ни се срещнаха. Погледнах също Николас и Селия и без да се поколебаят, без предварителна уговорка, и тримата ми направиха знак.

— Паула няма повече да се връща в интензивно отделение, няма също така да я мъчим с нови кръвопреливания, лекарства и болезнени изследвания. Ако изпадне в тежко състояние, ще бъдем до нея и ще й помогнем да умре — казах с толкова твърд глас, че трудно можех да повярвам, че това съм аз.

Майкъл излезе от залата разбит и няколко дни по-късно се върна в Чили. В този миг стана ясно, че дъщеря ми се връща в моя скут и че аз ще нося отговорност за живота й и ще вземам решения в момента на нейната смърт. Двете заедно и сами, както в деня на нейното раждане. Усетих прилив на сили, който разтърси тялото ми като електрически ток, и аз осъзнах, че превратностите по дългия ми път са били жестока подготовка за това изпитание. Не съм победена, все още имам много неща да свърша, западната медицина не е единствената алтернатива в такива случаи, ще похлопам на други врати и ще прибегна до други средства, дори и най-невероятните, за да я спася. От самото начало възнамерявах да я отведа вкъщи, затова през месеца, в който тя беше в клиниката за рехабилитация, се упражнявах да се грижа за нея и да работя с апаратите за физиотерапия. За по-малко от три дни се сдобих с необходимата апаратура — от електрическо легло до кран за задвижването му, и наех четири жени от Централна Америка да ми помагат на смени през деня и нощта. Срещнах се с петнайсет кандидатки и избрах тези, които ми се сториха най-нежни, защото беше минало времето на ефективността и влизахме в етапа на любовта. И четирите са белязани от трагично минало, ала са съхранили свежестта на майчината усмивка. Ръцете и краката на една от тях са целите в белези от убождания с нож — убили мъжа й в Салвадор, а нея помислили за мъртва в локва от кръв, с три малки деца. По някакъв начин се довлякла и намерила помощ, малко след това оставила децата при баба им и избягала от страната. Втората е от Никарагуа — не е виждала петте си деца от много години, но мисли да ги изтегли насам едно по едно; работи и спестява и последния цент, за да може някой ден отново да се събере с тях. Първият етаж на къщата се превърна във владение на Паула, въпреки че семейната дневна продължава да си е там, както преди, с телевизията, музиката и детските игри. В тази стая преди по-малко от седмица се роди Андреа и пак там ще живее леля й през времето, в което пожелае да остане на този свят. Иззад големите прозорци надничат цъфналият летен здравец и посадените в буренца рози — верни дружки в толкова злочести времена. Николас боядиса стените в бяло, край леглото наслагахме снимки на близки и приятели от щастливите й години, а на една полица сложихме парцалената й кукла. Невъзможно е да се прикрият огромните апарати, които я поддържат, но стаята поне е по-приветлива от болничните стаи, в които живя през последните месеци. В онази слънчева утрин, когато дъщеря ми пристигна с линейка, къщата сякаш весело се отвори, за да я посрещне. През първия половин час цареше действие, глъчка и старание, но изведнъж суетнята секна — тя беше настанена в леглото и рутината се задвижваше; всеки в семейството се върна към задълженията си, двете останахме сами и тогава усетих тишината и спокойствието на къщата в покой. Седнах до нея и взех ръката й. Времето се влачеше безкрайно бавно, минаха часове, пред очите ми заливът промени цветовете си, после слънцето се скри и взе да пада късен юнски мрак. Едра котка с кафяво по козината, която не бях виждала преди, влезе през големия отворен прозорец, обиколи стаята, изучвайки терена, и сетне с един скок се качи на леглото и се сви в краката на Паула. Тя обича котки, може би я бе повикала мислено да й прави компания. Шеметният бяг на ежедневното съществувание приключи за мен, влязох в ритъма на Паула, времето е застинало в часовниците. Няма нищо за правене. Разполагам с дни, седмици, години край леглото на моята дъщеря, часовете ще минават в очакване на неизвестно какво. Зная, че тя никога няма да е отново същата като преди, умът й е отлетял незнайно къде, ала тялото и духът й са тук. Интелигентността й е най-открояващата се черта, след нея идва добротата й и сега ми е трудно да повярвам, че изключителният й мозък е сведен до някаква сянка на рентгеновата снимка, че завинаги са се изгубили нейната любознателност, чувството й за хумор, паметта й, способна да съхрани и най-дребни подробности. „Тя е като растение“, бяха казали лекарите. Котката е способна да ме подкупи, за да й дам храна и да й позволя да спи на леглото, а дъщеря ми не ме познава и дори не може да стисне ръката ми, за да ми даде знак. Опитвах се да я науча да мига — веднъж за „да“ и два пъти за „не“, но всичко бе напразно. Поне е тук при мен, в безопасност у дома, закриляна от всички нас. Никой повече няма да наруши неприкосновеността й с игли и сонди, отсега нататък ще получава само милувки, музика и цветя. Моята задача е да поддържам тялото й здраво, да й спестявам болки, за да може духът й да е спокоен и да изпълни остатъка от мисията си на земята. Тишина. Имам часове в излишък за всичко, за което се сетя. Осъзнавам тялото си, дъха си, начина, по който теглото ми се разпределя на стола, гръбначният стълб ми дава опора, а мускулите се подчиняват на желанията ми. Решавам, че ще пия вода и ръката ми се повдига и поема чашата с точно необходимата сила и скорост; отпивам и усещам движението на езика и на устните, свежия вкус в устата, студената течност, стичаща се по гърлото. Неспособна за всичко това е моята клета дъщеря — ако й се допие, не може да си поиска, трябва да чака другите да отгатнат потребностите й и да сипят вода със спринцовка през тръбичката, вкарана в стомаха й. Не усеща задоволството от утолената жажда, устните й винаги са сухи, мога да ги навлажнявам едва забележимо, защото ако ги намокря, течността може да се спусне в белите дробове. В плен, и двете сме пленнички в едно брутално безвремие. Моите приятелки ми препоръчаха доктор Чери Форестър, която имала опит с терминално болни и се славела като състрадателна; обадих й се и с изненада научих, че е чела книгите ми и с готовност ще дойде да види Паула вкъщи. Тя е млада жена с тъмни очи и силно изразително лице; прегърна ме за поздрав и изслуша с разтворено сърце случилото се.

— Какво очакваш от мен? — ме попита накрая.

— Помощ, за да поддържам Паула здрава и с всички удобства; помощ в момента на смъртта й и помощ, за да потърся други средства. Зная, че лекарите не могат нищо да направят за нея; ще опитам с алтернативна медицина — лечители, билки, хомеопатия, всичко, каквото мога да намеря.

— И аз бих постъпила по същия начин, ако ставаше дума за дъщеря ми, но тези експерименти трябва да имат предел. Не можеш да живееш с илюзии, а и всички тези неща не се добиват даром. Паула може да остане в това състояние много години — ти трябва добре да разпределиш силите и средствата си.

— Колко време?

— Да речем три месеца. Ако през този срок не се появят забележими резултати, прекратяваш всичко.

— Добре.

Тя ми представи доктор Мики Шима — живописен японски иглотерапевт, когото съм си заплюла за герой на роман, ако отново седна да пиша художествена литература. Мълвата се разпространи и скоро се зареди шествие от лечители, които запредлагаха услугите си: един продава магнитни дюшеци за енергизиране; друг пък е хипнотизатор, прави записи на разкази, обърнати с края напред и ги пуска на Паула през слушалки; появява се и индийска светица — въплъщение на космическата майка; идва също индианец от племето апачи, който съчетава мъдростта на предците си със силата на кристалите; не липсва и астролог с прозрение в бъдещето, ала виденията му са толкова мъгляви, че пораждат противоречиви тълкувания. Изслушвам всички, като се старая да не нарушавам удобствата на Паула. Осъществих също така поклонение при един прочут ясновидец в Орегон — беше с боядисана коса и ме посрещна в кабинет, отрупан с плюшени играчки; без да мръдне от къщата си, успя да прегледа Паула с третото си око. Препоръча комбинация от прахове и капки, доста сложни за пиене, ала Николас, който е много скептичен в това отношение, сравни рецептата с шишенце от широко използваните мултивитамини на „Центрум“, и установи, че са почти еднакви. Нито един от тези странни доктори не обеща да възвърне здравето на дъщеря ми, но може пък някой от тях да подобри дните й и да открие форма за общуване с нея. Болногледачките също ми предлагат своите молитви и природни лекове — едната намери светена вода от целебен извор в Мексико и дава на Паула от нея с такава вяра, че е възможно да стане чудо. Доктор Шима идва всяка седмица да ни повдигне духа, преглежда я внимателно, поставя тънките игли в ушите и в стъпалата й и й предписва хомеопатични лекарства. Понякога гали косата й, сякаш му е дъщеря, и очите му се пълнят със сълзи — „Колко е красива, ми казва, ако съумеем да я запазим здрава, медицината може да открие начин да възстанови увредените клетки и дори да присади мозък, защо пък не?“ „Не си го помисляйте, никому не ще позволя да си прави франкенщайнски експерименти с Паула.“ За мен донесе ориенталски треви, чийто буквален превод е „за мъка, породена от траур или изгубена любов“, и предполагам, че благодарение на тях продължавам да функционирам относително нормално. Доктор Форестър наблюдава всичко това, без да изказва мнение, и брои дните в календара: „Три месеца, не повече“, ми припомня при всяко посещение. Тя също изглежда обезпокоена за моето здраве, смята, че съм депресирана и изтощена, и ми предписа хапчета за сън, като ме предупреди да не пия повече от едно, защото могат да бъдат смъртоносни.

Писането ми се отразява добре, при все че понякога ми струва усилие, тъй като всяка дума ме изгаря. Тези страници са едно неотменимо пътуване през дълъг тунел, чийто изход не виждам, ала знам, че непременно го има; връщането назад е невъзможно и трябва да продължавам стъпка по стъпка напред до края. Пиша и търся знак с надеждата, че Паула ще наруши безучастното си мълчание и ще ми отвърне безгласно на тези жълти страници; а може би пиша просто, за да превъзмогна уплахата и да подредя мимолетните видения на слабата памет. Ходенето също ми се отразява добре. На половин час път от къщи има хълмове и гъсти гори, където отивам да подишам дълбоко, когато мъката почне да ме души, или когато умората ме затисне. Зеленият, влажен и сенчест пейзаж прилича на този в южните части на Чили — същите вековни дървета, силният аромат на евкалипт, бор и дива мента, поточетата, които зиме се превръщат във водопади, птичият крясък и песента на щурци. Открих усамотено място, където дървесните корони образуват висок купол на готическа катедрала и тънка водна струйка се плъзга с неповторима музика сред камъните. Сядам на това място и се вслушвам във водата и в ритъма на кръвта във вените ми, като се старая да успокоя дишането си и да се вместя в собственото си тяло, ала не намирам покой, в ума ми се блъскат предзнаменования и спомени. В най-тежките мигове от миналото също търсех усамотение в гората.

От момента, в който прекосих планинската верига, която очертава чилийската граница, всичко тръгна на зле и не престана да се влошава през последвалите години. Все още не знаех, но предсказанието на аржентинската ясновидка бе започнало да се сбъдва — очакваха ме много години в неподвижност. Не ставаше дума за килия, нито пък за инвалидна количка, както си бяхме представяли с мама, а за изолацията на изгнанието. Корените ми загинаха като покосени от удар с брадва и щяха да са ми нужни цели шест години, докато открия наново здрава почва под краката си чрез паметта и чрез книгите, които щях да напиша. През всичкото това време отчаянието и мълчанието щяха да станат мой затвор. През първата нощ в Каракас, седнала в чуждо легло в гола стая, в която през малко прозорче нахлуваше неуморната улична врява, направих преоценка на всичко изгубено и предусетих, че ми предстои дълъг път, осеян с препятствия и самота. Пристигането ми в Каракас почувствах като падане на друга планета — идвах от зимата, от ужасяващия ред на диктатурата и всеобщата бедност, и попадах в една топла страна, където цареше анархия и нефтът осигуряваше охолен живот, нещо като саудитско общество, в което разточителството приемаше абсурдни мащаби: от Маями се внасяха дори ежедневният хляб и яйца, защото така беше по-удобно, отколкото да се произвеждат. В първия попаднал ми подръка вестник прочетох за празненство с оркестър и шампанско по случай рождения ден на любимото куче на дама от висшето общество, на което присъствали негови събратя с господарите си, облечени подобаващо за случая. На мен, отгледана в скромния дом на Тата, ми беше трудно да си представя толкова показност, ала с времето не само че свикнах, но се научих също да й се радвам. Предразположеността към веселие, чувството за настоящия миг и оптимистичната нагласа на венецуелците, които в началото ме плашеха, се превърнаха в най-добрите уроци от онова време. Трябваха ми доста години, докато проумея правилата на това общество и открия начин да се движа без прекалени сътресения по несигурния терен на изгнанието; когато най-сетне постигнах това, се почувствах освободена от товара, който бях носила на раменете си в моята страна. Престанах да се страхувам от това да не стана за смях, от общественото осъждане, от „снижаване на нивото“, както дядо ми наричаше бедността, и от моята собствена гореща кръв. Чувствеността престана да бъде недостатък, който трябваше да прикривам от порядъчност, и аз я приех като основна съставка на моя темперамент и по-късно — на моето творчество. Във Венецуела се излекувах от стари рани и от нови озлобления, отхвърлих защитната обвивка и изложих живо месо, докато не се образува нова, по-здрава кожа; там възпитах децата си, сдобих се със снаха и зет и сложих край на брака си. Когато мисля за тринайсетте години, прекарани в Каракас, изпитвам смесица от недоверчивост и радост. Пет седмици след пристигането ми, когато стана ясно, че скорошно завръщане в Чили е невъзможно, Майкъл взе самолета с децата, като преди това заключи къщата ни с цялото имущество, понеже не беше успял да я даде под наем. По онова време толкова хора напускаха страната, че беше по-разумно да се купува имот на смешни цени, отколкото да се плаща наем; освен това нашият дом приличаше на селска колиба, чиято единствена стойност беше от сантиментално естество. Докато беше необитаема, изпочупиха прозорците и отмъкнаха всичко от нея, ала ние научихме за това едва година по-късно, когато за нас то вече нямаше значение. Петте седмици на раздяла с децата ми бяха кошмар, още помня с фотографска яснота лицата на Паула и Николас, когато слязоха от самолета, хванати за ръката на баща си, и бяха посрещнати от топлия и влажен дъх на тукашното вечно лято. Бяха с вълнени дрехи, Паула носеше парцалената си кукла под мишница, а Николас — тежкия железен Христос, подарък от учителката му; стори ми се някак смален и отслабнал и после разбрах, че отказвал да се храни, докато ме нямало. Няколко месеца по-късно цялото семейство се събрахме благодарение на визите, получени с помощта на Валентин Ернандес, който не беше забравил обещанието, дадено на майка ми в болницата в Румъния. Родителите ми се настаниха два етажа над нас в същата жилищна сграда и след измерителни постъпки брат ми Панчо успя да напусне Москва и да потегли със семейството си за Венецуела. Хуан също дойде с намерение да остане, но не му понесе горещината и влагата и уреди да замине за Съединените щати със студентска стипендия. В Чили остана Грани, смазана от самота и мъка; за един миг бе изгубила внуците, които беше гледала и се беше озовала в живот без смисъл, в грижи за един старец, прекарващ дните си в леглото пред телевизора, и за невротичното швейцарско куче, наследено от майка ми. Започна да пие все повече и повече и понеже децата, пред които трябваше да спазва благоприличие, не бяха там, дори престана да се крие. Бутилките се трупаха по ъглите, а мъжът й се правеше, че не ги забелязва; на практика тя престана да се храни и да спи, прекарваше нощите, без да мигне, с чаша в ръка и безутешно се поклащаше на люлеещия се стол, на който години наред беше приспивала в ръце своите внуци. Червеите на тъгата я разяждаха отвътре; очите й с цвят на аквамарин помръкнаха, косата й капеше на цели кичури, кожата й загрубя и се сбръчка като на костенурка, престана да се къпе и да се облича, стоеше по халат и чехли и бършеше сълзите с ръкавите си. Две години по-късно сестрата на Майкъл, която живееше в Уругвай, взе родителите си при себе си, ала вече беше късно да се спасява Грани.

През 1975 година Каракас беше весел и хаотичен град и се числеше сред най-скъпите в света. Навред никнеха нови сгради и просторни магистрали, магазините предлагаха разточително изобилие от луксозни стоки; на всеки ъгъл се виждаха кафенета, банки, ресторанти и хотели за незаконна любов, а улиците непрекъснато бяха задръстени от хиляди коли последен модел, които не смогваха да се движат в безредния трафик, незачитащ светофарите, но изчакващ преминаването на разсеяни пешеходци. Парите като че ли растяха по дърветата, пачките преминаваха от ръка на ръка с такава бързина, че нямаше време да бъдат броени; мъжете издържаха по няколко любовници наведнъж; жените отскачаха на пазар през уикенда до Маями, а децата смятаха за свое изконно право пътуване до Дисниуърлд поне веднъж годишно. Без пари нищо не ставаше, установих след няколко дни, когато отидох в банката да обменя доларите, купени на черно в Чили, и с ужас разбрах, че половината бяха фалшиви. Имаше крайни квартали, където хората тънеха в мизерия, и места, където замърсената вода сееше безжалостно зараза и убиваше както в колониално време; ала в еуфорията на лесното забогатяване никой не си спомняше за тях. Политическата власт се разпределяше по приятелски между двете най-влиятелни партии; левицата беше унищожена, а партизанското движение от шейсетте години, което се славеше като едно от най-организираните на континента, беше завършило с поражение. За мен, която идваше от Чили, беше радостно да забележа, че никой не говореше за политика, нито за болести. Господата, перчещи се с власт и мъжественост, показно се кичеха със златни верижки и пръстени, разговаряха на висок глас и се шегуваха, неоткъсващи поглед от жените. До тях дискретните чилийци с мелодични гласове и език, изпъстрен с умалителни, приличаха на лигльовци. Най-красивите жени на планетата — великолепен продукт от съчетанието на многобройни раси, се движеха, поклащайки бедра в ритъма на салса, излагайки на показ пищните си тела и печелейки всички международни конкурси по красота. Въздухът вибрираше, всяко нещо беше повод за песен; радиоапаратите оглушително кънтяха по улиците, в колите, навсякъде. Барабани, квартети, китари, песни и танци — страната кипеше в непрестанно петролено веселие. Имигранти от четирите краища на планетата идваха тук да търсят късмета си, най-много бяха колумбийците, които с милиони прекосяваха границата в търсене на прехрана на места, където никой друг вече не се съгласяваше да работи. Отначало чужденците биваха посрещани недоброжелателно, но много бързо вроденото великодушие на този народ им отваряше врати. Най-мразени бяха пришълците от южните части на континента или Сопо Зиг[3], което ще рече там на майната си, както наричаха аржентинците, уругвайците и чилийците, защото в повечето случаи те търсеха политическо убежище, бяха интелектуалци, квалифициран персонал и професионалисти, които се конкурираха със средните категории венецуелски служители. Бързо разбрах, че емигрирайки, човек изгубва патериците, които са му служили дотогава като опора; започва от нула, защото миналото бива изтрито с един замах и никой не се интересува откъде идваш, нито пък с какво си се занимавал преди. Запознах се с хора, истински професионални величия в своята държава, чиито титли не намираха признание, и те биваха принуждавани да продават застраховки от врата на врата; зная и за измамници, които с измислени дипломи и йерархия успяваха по някакъв начин да се издигнат на висок пост — всичко зависеше от дързостта и от добрите връзки. Всичко можеше да се постигне с приятели или срещу заплащане на корупционна такса. Специалист можеше да сключи трудов договор единствено чрез венецуелец, който даваше името си и го вземаше под своя закрила; в противен случай нямаше никакъв шанс. Цената беше петдесет процента — единият вършеше работата, а другият се подписваше и си вземаше процента в началото, още с първите плащания. На втората седмица след пристигането на Майкъл, се появи работа за него в източните райони на страната, в гореща зона, която започваше да се развива благодарение на безграничното подпочвено съкровище. Цяла Венецуела почива върху море от черно злато; където боднеш, блика дебела струя нефт; природната красота е райска — има места, където златни късове и необработени диаманти лежат като семена на земята. Всичко се ражда на този климат, по протежение на магистралите се виждат бананови дървета и див ананас; хвърли ли човек костилка от манго, за няколко дни пониква дърво; около стоманената антена на нашия телевизор се уви растение, потънало в цвят. Природата все още не е докосната от цивилизацията: прохладни плажове с бял пясък и рошави палми; планини със заснежени върхове, където още бродят духовете на конквистадорите; обширни лунни савани, прекъсвани изневиделица от чудни тепуи[4]; устремени в небесата скални цилиндри, поставени сякаш от великани от друга планета; непроходими джунгли, обитавани от древни племена, които още не познават металите. Всичко това е изсипано с пълни шепи по тези магически места. На Майкъл бе възложена част от внушителен проект, свързан с построяването на един от най-големите язовири в света насред зелена и заплетена територия от влечуги, пот и престъпност. Мъжете се настаняваха във временни лагери и оставяха семействата си в съседни градове; ала възможности да намеря работа в онзи район и да осигурим образование на децата в добри колежи липсваха, така че ние останахме в столицата, а Майкъл идваше да ни види на всеки шест-седем седмици. Живеехме в апартамент в най-шумния и гъстонаселен район на града; за децата, свикнали да ходят пеш на училище, да карат колело, да играят на двора и да ходят на гости у Грани, това беше истински ад — не можеха да излизат сами заради движението и насилието по улиците, скучаеха затворени между четири стени пред телевизора и ме умоляваха всеки ден да се върнем в Чили. Не им помогнах да понесат по-леко мъката от онези първи години, точно обратното — лошото ми настроение наелектризираше въздуха, който дишахме. Не можах да намеря никаква работа, съответстваща на уменията ми, натрупаният опит се оказа безполезен, вратите пред мен си оставаха затворени. Изпратих стотици молби, отзовах се на безброй обяви от вестниците и изписах купища формуляри, ала никой не ми отговори, всичко увисваше във въздуха в очакване на отговор, който така и не пристигаше. Не се досещах, че тук думичката „не“ е признак на лошо възпитание. Кажеха ли ми да се обадя на другия ден, надеждите ми се възвръщаха и аз не разбирах, че отлагането представлява любезен отказ. От малката известност, на която се бях радвала в Чили покрай телевизията и феминистките ми репортажи, преминах към анонимността и ежедневното унижение, на което се излагаха хората, търсещи работа. Благодарение на приятел чилиец успях да пробия с хумористична колона веднъж седмично в един вестник и в продължение на дълги години поддържах това занимание, за да имам пространство в пресата; правех го по-скоро от любов към изкуството, защото хонорарът беше, колкото да си платя таксито, за да занеса материала в редакцията. Направих няколко превода, телевизионни сценарии и дори написах театрална пиеса — за някои от тези неща ми платиха скъпо и прескъпо, а после те не видяха бял свят; други влязоха в употреба, ала не получих нищичко за тях. Два етажа над нас чичо Рамон всеки ден си слагаше някой от посланическите костюми и излизаше също да търси работа, но за разлика от мен, никога не се оплакваше. Неговото падение беше по-катастрофално от моето, защото се беше сгромолясал от по-високо, беше с двайсет и пет години по-възрастен и чувството за достойнство сигурно му тежеше двойно повече; при все това никога не го видях потиснат. В събота и неделя организирах с децата експедиции до плажа — истинско сафари, което чичо Рамон посрещаше с решителност на волана: облян в пот, с карибска музика по радиото със запас от вицове и ожесточено чешещ ухапванията от комари, не спираше да ни напомня, че сме несметно богати; най-сетне пристигахме и се потапяхме в хладкото тюркоазено море редом със стотици други хора, също осенени от мисълта да отидат на плаж. Понякога, през някоя благословена сряда отскачах до брега и тогава можех да се насладя на чистия и безлюден плаж, ала тези самотни екскурзии бяха доста рисковани. В онези времена на самота и безпомощност се нуждаех повече от всякога от контакта с природата, от горския покой, от тишината в планината и от шума на морето; ала жените не можеха да ходят сами дори на кино, та какво остава до някоя усамотена местност, където можеше да ги застигне всякакво злочестие. Чувствах се като затворничка в апартамента и в собствената си кожа, също както и моите деца, но поне бяхме в безопасност от жестокостите на диктатурата, приютени в обширните пространства на Венецуела. Бях намерила сигурно място, където да изсипя шепата пръст от моята градина и да засадя незабравки, но все още не знаех това.

Очаквах редките посещения на Майкъл с нетърпение, ала когато най-сетне той беше близо до мен, изпитвах необяснимо разочарование. Той се връщаше изморен от работата и от живота в лагера, не беше мъжът, когото бях очаквала през задушните нощи на Каракас. През следващите месеци и години думите помежду ни се изчерпаха и едва успявахме да проведем обичаен разговор, осеян с клишета и общи фрази. Обземаше ме желание да го хвана за ризата, да го разтърся с викове, но ме възпираше неумолимото чувство за справедливост, придобито в английските колежи; в крайна сметка го посрещах с нежност, която избликваше спонтанно, щом го видех, но след няколко минути изчезваше. Този мъж беше прекарал седмици в затънтената джунгла, за да изхранва семейството, беше изоставил Чили, приятелите си и сигурната си работа, за да ме последва в една несигурна авантюра, и затова нямах право да го тормозя с моите сърдечни терзания. „Много по-здравословно би било да се хванете за косите като нас“, ме съветваха мама и чичо Рамон, с които единствено споделях трудностите от онова време; но за мен беше невъзможно да се изправя срещу съпруг, който не се съпротивяваше; агресивността ми, превръщайки се в досада, потъваше в памукообразната тъкан на нашата връзка. Опитвах да си внуша, че, въпреки моментните трудности, нищо съществено не се беше променило помежду ни. Не успях, но в опита си заблудих Майкъл. Ако бях говорила направо, може би щяхме да избегнем злощастния край, ала не ми достигна смелост. Изгарях от незадоволени желания и пориви, по онова време изживях няколко любовни приключения, колкото да залъжа самотата. Никой не ме познаваше, на никого не бях длъжна да давам обяснения. Търсех утеха там, където най-малко можех да я намеря, защото се оказа, че не ме бива за нелегалност, и със своята непохватност в заплетените стратегии на лъжата, оставях следи навсякъде, но порядъчността на Майкъл не му позволяваше да съзре неискреност у другите. Терзаех се с моите тайни, пламнала от чувство за вина, раздвоена между неприятното усещане, гнева срещу самата мен и озлоблението срещу старомодния ми съпруг, който невъзмутимо се рееше в мъглата на наивността, неизменно вежлив и дискретен, невъзмутим в душевното си спокойствие, нищо неискащ, приемащ грижите ми с отнесен вид и с далечна благодарност. Нужен ми беше повод, за да приключа веднъж завинаги с този брак, но той не ми го даваше, напротив — през онези години славата му на светец се затвърди още повече в очите на другите. Предполагам, че е бил така погълнат в работата си и че толкова силно се е нуждаел от дом, че предпочиташе да не разследва моите чувства и занимания; под краката ни зейваше пропаст, но той не искаше да види очевидното и остана вкопчен в илюзиите си до последния момент, когато всичко с трясък се сгромоляса. Ако е подозирал нещо, вероятно го е отдал на житейска криза и е решил, че ще ми мине от само себе си, като кратка треска. Едва много години по-късно осъзнах, че слепотата му пред действителността бе всъщност най-силната черта на неговия характер; винаги съм поемала цялата вина за провалената ни любов — аз не можех да го обичам така, както без съмнение той ме обичаше. Не се питах дали този мъж заслужава повече всеотдайност, питах се единствено защо аз не можех да му я дам. Пътищата ни се разделяха, аз се променях и се отдалечавах, безсилна да избегна това. Докато той работеше сред пищната зеленина и горещата влага на диви земи, аз се блъсках като обезумяла мишка в циментените стени на апартамента в Каракас, устремила поглед на юг, броейки дните до завръщането. Никога не съм предполагала, че диктатурата ще продължи седемнайсет години.

Мъжът, в когото се влюбих през 1978 година, беше музикант, един от хилядите политически емигранти от юг, пристигнали в Каракас през седемдесетте години. Беше избягал от ескадроните на смъртта и оставил в Буенос Айрес съпруга с две деца; търсеше да се настани и да намери работа с флейта и китара, които бяха единствената му визитна картичка. Предполагам, че любовта ни го връхлетя случайно, когато най-малко я желаеше и най-ненавременна беше по същия начин, както се случи и с мен. Един чилийски театрален продуцент, който пристигна в Каракас да търси късмета си, привлечен както толкова други от петролното благоденствие, се свърза с мен и ме помоли да напиша комедия, вдъхновена от местна тема. Не можех да пропилея подобен шанс — бях безработна и доста отчаяна, защото оскъдните ми спестявания се бяха изпарили. Беше нужен композитор с опит в такъв вид представления, за да напише песните, и незнайно защо, театралният деец предпочете човек от юг, вместо да наеме някой от прекрасните венецуелски музиканти. Така, до един потънал в прах роял се запознах с човека, който щеше да стане мой любовник. Нямам много спомени от този първи ден — не се чувствах комфортно с въпросния арогантен и избухлив аржентинец, но бях поразена от таланта му — успяваше да интерпретира без никакво усилие неясните ми идеи посредством точни музикални фрази и свиреше по слух на всички инструменти. За мен, неспособна да изпея „Честит рожден ден“, този мъж представляваше гений. Беше слаб и изпънат като бикоборец, с добре оформена брада на магьосник, ироничен и агресивен. Беше също толкова самотен и изгубен в Каракас, колкото и аз, и предполагам, че това обстоятелство ни сближи. Няколко дни по-късно отидохме в един парк да прегледаме песните му далеч от любопитни уши; той носеше китарата си, а аз — тетрадка и кошница за пикник. Тази и други подобни продължителни музикални сесии се оказаха безполезни, защото продуцентът се изпари толкова светкавично, колкото беше пристигнал, като заряза наетия театър и девет ангажирани артисти, на които така и не плати. Някои изразходвахме време и усилия; други вложиха пари, които изчезнаха безследно; на мен поне ми остана незабравима авантюра. През този първи пикник всеки разказа миналото си — разправих му за военния преврат, той ме запозна с ужасите на Мръсната война и с причините, накарали го да напусне отечеството си, и накрая аз самата с изненада установих, че защитавам Венецуела от неговите нападки, еднакви с тези, които до вчера аз самата бях отправяла. „Щом не ти харесва тази страна, защо не си тръгнеш, аз съм благодарна, че живея в демократична държава със семейството си, тук поне не убиват хората както в Чили или в Аржентина“, изрецитирах с преувеличена страст. Той се разсмя, взе китарата и захвана да тананика шеговито танго; почувствах се като провинциалистка, както често щеше да ми се случва в нашата връзка. Той беше от онези интелектуалци нощни птици в Буенос Айрес, редовен посетител на стари ресторанти и кафенета, приятел на хора, отдадени на театър, музиканти и писатели, ненаситен читател, човек борбен и находчив в отговорите си, който беше видял свят и познаваше прочути люде, неотстъпчив опонент в споровете, запленяващ ме с историите си и със своя интелект. За себе си се съмнявам, че съм го впечатлила особено: в очите му бях една трийсет и пет годишна чилийска емигрантка облечена като хипи и с буржоазни навици. Един-единствен път успях да го заслепя, когато му разказах, че Че Гевара бе вечерял в къщата на родителите ми в Женева; от този момент наистина му станах интересна. В живота си многократно установявах, че въпросната вечеря с героичния деец на кубинската революция беше неустоим афродизиак за повечето мъже. Една седмица по-късно започнаха летните дъждове и пасторалните срещи в парка отстъпиха място на работни сбирки у дома, където рядко можехме да останем насаме. Един ден той ме покани в апартамента, в който живееше, всъщност една от онези бедни и шумни стаи, които се наемаха за по една седмица. Пихме кафе, показа ми снимки на семейството си, сетне се заредиха песни и така от песен на песен се озовахме с флейтата в леглото. Не става дума за вулгарна метафора от онези, които ужасяват майка ми, защото той наистина ми изнесе концерт със своя музикален инструмент. Влюбих се като ученичка. След един месец положението стана неудържимо, съобщи ми, че се развежда, взе да ме притиска да зарежа всичко и да ида с него в Испания, където вече успешно се бяха установили други аржентински артисти и той можеше да разчита на приятели и на работа. Бързината, с която се реши, ми се стори неопровержимо доказателство за любовта му към мен, ала впоследствие установих, че той бе един доста непостоянен Близнак и със същата скорост, с която се гласеше да замине с мен на друг континент, можеше да промени плановете си и да се върне в отправната точка. Ако аз притежавах по-голяма доза хитрост или ако бях изучавала поне малко астрология, докато подготвях хороскопите в списанието в Чили, бих отгатнала характера му и бих действала по-предпазливо, но при дадените обстоятелства потънах до уши в тривиална мелодрама, която замалко не ми струва децата и дори живота. Бях толкова изнервена, че блъсках колата под път и над път; веднъж пресякох на червено, блъснах се в три движещи се коли и ударът ме зашемети за няколко минути; опомних се натъртена и обградена от ковчези — милостиви ръце ме бяха отнесли до най-близкия подслон, който се бе оказал погребална агенция. В Каракас съществуваше неписан кодекс вместо правилника за движение — на кръстовище шофьорите се споглеждаха и за част от секундата се решаваше кой ще мине пръв. Системата беше справедлива и действаше по-добре, отколкото светофара — не зная дали сега е различно, вероятно не е, — така че човек трябваше да внимава и да тълкува правилно изражението на другите шофьори. Предвид емоционалното състояние, в което се намирах по онова време, тези знаци и други, свързани с движението из белия свят, ми се губеха. Междувременно обстановката вкъщи беше наелектризирана, децата предчувстваха, че почвата под краката им се разклаща и за пръв път започнаха да създават проблеми. Паула, която винаги е била прекалено зряла за своята възраст, за пръв и единствен път в живота си имаше истерични пристъпи — тряскаше вратите и се затваряше да плаче в банята с часове. Николас се държеше като гангстер в училище, бележките му бяха катастрофални и непрекъснато ходеше превързан — падаше, порязваше се, чупеше си главата и костите подозрително често. По онова време откри удоволствието от изстрелването на яйца с прашка по съседните апартаменти и по минувачите на улицата. Аз отказвах да повярвам на обвиненията на съседите, въпреки че консумацията ни на яйца достигна деветдесет броя седмично, а стената на отсрещната сграда заприлича на гигантска, изпечена от тропическото слънце, тортиля[5]. Ала настъпи ден, в който един снаряд се приземи на главата на сенатор на Републиката, който точно в този момент минаваше под нашия прозорец. Ако чичо Рамон не се беше намесил с дипломатическия си талант, сигурно щяха да анулират визите ни и да ни експулсират от страната. Моите родители, които имаха подозрения относно нощните ми излизания и продължителни отсъствия, ме подложиха на разпит и в крайна сметка аз изповядах незаконната си любов. Майка ми ме дръпна настрана и ми припомни, че имам две деца и съм длъжна да се грижа за тях; опита се да ми покаже риска, на който се излагах, и после ми каза, че въпреки всичко мога да разчитам на помощта й в случай на нужда. Чичо Рамон също ме дръпна настрана и ме посъветва да бъда по-дискретна — човек нямало защо да се жени за любовниците си — и добави, че каквото и решение да вземех, той щял да бъде на моя страна. „Или идваш с мен в Испания, или няма да ме видиш повече“, ме заплаши моят флейтист между два страстни акорда и понеже аз не можах да се реша, си стегна багажа и отпътува. Двайсет и четири часа по-късно започна порой от телефонни обаждания от Мадрид, които ме държаха като на тръни денем и не ми даваха да мигна през по-голямата част на нощта. Засипана с проблемите край децата, ремонтите на колата и безапелационните повели на любовта, забравих да броя дните и когато Майкъл пристигна, останах силно изненадана.

Същата вечер се опитах да проведа разговор с моя съпруг и да му обясня какво става, ала преди да успея да му кажа каквото и да било, той ми съобщи, че му се налагало да пътува в Европа по работа, и ми предложи да го придружа — родителите ми щели да се грижат за внуците една седмица. „Семейството трябва да се пази, любовниците идват и си отиват, без да оставят рани, върви с Майкъл в Европа, ще ви се отрази прекрасно да останете за малко двамата сами“, посъветва ме мама. „За нищо на света не признавай изневяра, дори и да те хванат в леглото с другия, защото такова нещо не се прощава“, предупреди ме чичо Рамон. Заминахме за Париж и докато Майкъл си вършеше работата, аз седях в кафенетата на Шан-з-Елизе и мислех за телевизионния сериал, в който бях затънала; измъчвах се между спомените за горещите вечери с тропически дъжд, примесен със звуците на флейта, и естествените пробождания от чувство за вина; искаше ми се гръм да падне от небето и да сложи край на моите съмнения. Лицата на Паула и Николас ми се привиждаха във всеки непълнолетен, с когото се разминавах — в едно бях сигурна: не можех да се разделя с децата си. „Няма нужда да го правиш, вземи ги със себе си“, ми каза убедителният глас на моя любовник, който беше разбрал в кой хотел съм и ми се обаждаше от Мадрид. Реших, че щеше да е непростимо да не дам шанс на тази любов — може би последна в живота ми, тъй като ми се струваше, че на трийсет и шест години бях на предела на старостта. Майкъл се върна във Венецуела, а аз, под претекст, че имам нужда да остана сама няколко дни, взех влака за Испания.

Този нелегален меден месец, в който вървяхме хванати подръка по калдъръмените улици, вечеряхме на свещи в стари месони, заспивахме прегърнати, изпълнени с благодарност заради невероятното щастие на нашата единствена във всемира любов, продължи точно три дни, защото Майкъл дойде да ме вземе. Видях го блед и разстроен, прегърна ме и дългогодишният ни съвместен живот се спусна над мен като плащ, който не можеше да бъде отметнат. Осъзнах, че изпитвам дълбока обич към този дискретен мъж, който ми предлагаше вярност и олицетворяваше стабилността и дома ми. Нашата връзка беше лишена от страст, но беше хармонична и сигурна; нямах сили да премина през развод и да създам допълнителни проблеми за децата си, които достатъчно страдаха като имигранти. Разделих се със забранената любов между дърветата в парка „Ретиро“[6], който се отърсваше от дълга зима, и взех самолета за Каракас. „Станалото е без значение, всичко ще се оправи, няма да говорим за това“, каза Майкъл и изпълни обещанието си. През месеците, които последваха, няколко пъти исках да разговаряме, но беше невъзможно — винаги избягвахме темата. Моята изневяра остана без решение — неизповядан сън, надвиснал като облак над главите ни, и ако не бяха настойчивите обаждания от Мадрид, щях да я отдам на развинтеното си въображение. През посещенията си вкъщи Майкъл търсеше покой и отмора, имаше нужда отчаяно да вярва, че нищо не се е променило в безметежното му съществуване и че жена му напълно е преодоляла моментната лудост. В неговия манталитет нямаше място за изневяра, той не осъзнаваше случилото се във всичките му нюанси, предполагаше, че щом съм се върнала при него, вече не обичах другия; повярва, че ние двамата можехме да станем отново това, което бяхме преди, и че мълчанието щеше да излекува раните. Ала нищо вече не беше същото, нещо се беше счупило и никога нямаше да успеем да го залепим. Затварях се в банята и отчаяно плачех, а той в спалнята се преструваше, че чете вестника, за да не се налага да ме разпитва за причината за моя плач. Претърпях друга сериозна катастрофа с колата, но този път за част от секундата преди удара осъзнах, че съм натиснала до дупка газта вместо спирачката.

Грани започна да умира от деня, в който се сбогува с двамата си внуци, и агонията й се проточи три години. Лекарите обвиниха алкохола, казаха, че черният й дроб е станал на решето; лежеше подута и с пръстен цвят на кожата, но всъщност умря от мъка. Дойде момент, в който изгуби представа за време и пространство, струваше й се, че за два часа денят свършва и че нощите не съществуват; стоеше на вратата, чакайки внуците си, и не заспиваше, защото се надяваше да чуе гласовете им да я викат. Занемари къщата, изостави кухнята, която никога вече не изпълни квартала с уханието си на канелени бисквити; престана да чисти стаите и да полива градината, далиите увяхнаха, а сливовите дървета червясаха, натежали от болен плод, който никой вече не обираше. Швейцарското куче на майка ми, което сега живееше с Грани, също се сви в един ъгъл, чакайки смъртта подобно на новата си стопанка. Свекър ми прекара зимата на легло, лекувайки се от въображаема настинка, защото нямаше сили да приеме страха, че може да остане сам, и вярваше, че, игнорирайки очевидното, е в състояние да промени действителността. Съседите, които смятаха Грани за добрата фея на квартала, се редуваха в началото да й правят компания и да я разсейват, ала сетне взеха да я отбягват. Тази госпожа с небесносини очи, безупречна в памучната си рокля на цветя, непрестанно заета да приготвя лакомства в кухнята, и с врати, отворени за съседските деца, се превърна бързо в оплешивяла старица, която бръщолевеше несвързано и питаше, когото срещнеше, дали е виждал внуците й. Когато вече бе неспособна да се ориентира в собствения си дом и взе да гледа мъжа си като непознат, сестрата на Майкъл реши да се намеси. Посети родителите си и ги завари да живеят в кочина — от месеци не беше почиствано; боклукът и празните бутилки се валяха на купчини; разрухата се беше настанила окончателно в къщата и в душите на нейните обитатели. Разбра с ужас, че положението е стигнало своя предел и вече не ставаше дума да се излъска подът, да се подреди и да се наеме човек, за да се грижи за двамата старци, както беше смятала първоначално, а трябваше да ги отведе със себе си. Продаде част от мебелировката, останалото прибра на тавана, заключи къщата и отпътува с родителите си за Монтевидео. Насред бъркотията в последния момент кучето незабелязано се измъкна от къщата и никой повече не го видя. Не измина и една седмица и ни съобщиха в Каракас, че Грани изгубила сетни сили, вече не можела да става и била в болница. Майкъл преживяваше критичен период в работата си — джунглата поглъщаше строежа, дъждовете и реките бяха отнесли дигите и сутрин осъмваха с крокодили, плаващи в изкопите за основите. Отново поверих децата на родителите ми и отлетях, за да се сбогувам с Грани.

По онова време Уругвай се разпродаваше. Под претекст, че противостои на партизанската война, военната диктатура беше установила затворите, изтезанията и екзекуциите без съд и присъда като стил на управление; хиляди хора изчезваха безследно и биваха избити, почти една трета от населението емигрира, бягайки от ужасите през онези години, а в това време военните и шепа техни сътрудници се обогатяваха с това, което хората оставяха след себе си. Заминаващите не вземаха много вещи и трябваше да продават имуществото си, на всяка крачка се виждаха табели за разпродажби и ликвидация; по онова време беше лесно да се купи имот, мебели, коли и произведения на изкуството на безценица — колекционерите от целия континент се стичаха като пирани в търсене на антикварни ценности. Таксито ме закара от летището до болницата в едно тъжно августовско утро — зима в южното полукълбо; пътувахме през безлюдни улици, където половината от къщите бяха празни. Оставих куфарите си при портиера, изкачих се два етажа и се озовах срещу фелдшер след нощно дежурство, който ме отведе до стаята, в която лежеше Грани. Не я познах. През изминалите три години се беше сбръчкала като гущер, но точно тогава тя отвори очи и сред облаците съзрях тюркоазено просветване и коленичих до леглото й. „Здравей, дъще, как са дечицата ми?“, прошепна тя, ала не успя да чуе отговора ми, защото фонтан от кръв я потопи в несвяст и повече не се събуди. Останах до нея и зачаках утрото, заслушана в гъргоренето на маркучите, смучещи от стомаха й и подаващи въздух на дробовете й. През паметта ми се нижеха щастливите и трагични години, които бяхме преживели заедно, и аз й благодарих за безусловната любов. „Отпусни се, Грани, спри да се бориш и да страдаш, умолявам те, върви си час по-скоро“, я молех, като галех ръцете й и целувах пламналото й чело. Когато слънцето се показа, се сетих за Майкъл и му се обадих; казах му да вземе първия самолет и да дойде при баща си и сестра си, не трябваше да отсъства в такъв момент.

Милата Грани търпеливо изчака до следващия ден, за да може синът й да я завари жива за няколко минути. Двамата бяхме до леглото й, когато престана да диша. Майкъл излезе да утешава сестра си, а аз останах със сестрата и й помогнах да измием свекърва ми, връщайки в смъртния й час неизброимите грижи, които тя бе посветила приживе на децата ми; докато изтривах тялото й с влажна гъба, решех малкото останали на черепа коси, пръсках я с одеколон и й слагах нощница на дъщеря й, й разказвах за Паула и за Николас, за живота ни в Каракас, за това колко много ми липсва и колко нужна ми беше в този злочест период от моя живот, когато семейството ни беше в опасност, разтърсвано от бурни ветрове. На другия ден положихме Грани в английски гробища под жасминов храст на място, където тя би избрала да почива. Отидох да я изпратя в последния й път заедно със семейството на Майкъл и бях изненадана, че не видях сълзи в очите им, нито вайкане; те излъчваха онази сдържана и изискана строгост, с която англосаксонците погребват своите близки. Някой изчете ритуалното слово, ала аз не го чух тъй като в ушите ми звучеше единствено гласът на Грани, тананикаща песни на своите внуци. Всеки хвърли цвете и шепа пръст върху ковчега, прегърнахме се мълком и бавно се оттеглихме. Тя остана сама да мечтае в тази градина. Оттогава доловя ли мирис на жасмин, усещам как Грани идва да ме поздрави.

Щом се прибрахме, свекър ми отиде да си измие ръцете, а зълва ми приготви чай. След малко той влезе в трапезарията с тъмния си костюм, с пригладена с брилянтин коса и разцъфнала роза, закичена в петлика на ревера; изглеждаше красив и още млад. Издърпа стола с лакти, за да не го пипа с ръце и седна.

— Къде е моята young lady — попита изненадано, като не видя жена си.

— Нея вече я няма, татко — каза дъщеря му и всички се спогледахме изплашени.

— Кажи й, че чаят е сервиран и я чакаме.

Тогава разбрахме, че за него времето беше застинало и че той не осъзнаваше, че жена му е мъртва. Нямаше да го разбере до края на дните си. Беше присъствал на погребението разсеяно, сякаш ставаше дума за някой далечен родственик, и от този миг насетне се затвори в спомените си, спусна завеса от старческа лудост пред очите си и повече не прекрачи в реалността. Единствената жена, която бе обичал, остана завинаги до него млада и жизнерадостна; забрави, че беше напуснал Чили и продал имуществото си. През следващите десет години, докато не издъхна, смален до размерите на дете, в дом за психичноболни стари хора, той беше убеден, че е в собствения си дом срещу игрището за голф, че Грани е в кухнята и вари сладко от сливи и че вечерта ще си легнат един до друг, както през всичките нощи на четирийсет и седем годишния им съвместен живот.

Беше настъпил мигът, в който трябваше да поговоря с Майкъл за онези неща, премълчавани толкова време; той не можеше да продължава да се крие в измислен свят, като баща си. Следобеда, докато ръмеше, излязохме да се поразходим на плажа, загърнати с вълнено пончо и шалове. Не си спомням в кой момент бях приела мисълта да се разделя с него — може би край леглото на Грани в часа на смъртта й, или когато си тръгнахме от гробищата и я оставихме сред жасмините, а може би го бях решила седмици по-рано; не си спомням също и по какъв начин му съобщих, че няма да се върна с него в Каракас, че ще отида в Испания, за да пробвам късмета си, и че имах намерение да отведа и децата. Казах му, че осъзнавам колко трудно ще им бъде и колко съжалявам, че не мога да избегна това ново предизвикателство за тях, но че децата трябва да следват съдбата на своята майка. Говорих внимателно, премервайки всяка своя дума, за да го нараня възможно най-малко, съсипана от чувството за вина и от съжалението, което будеше в мен: за броени часове този мъж изгубваше майка си, баща си и жена си. Възрази, че не съм с всичкия си, че съм неспособна да вземам решения и затова той ще го стори вместо мен, за да ме защити и да запази децата; можела съм да отида в Испания, щом такова било желанието ми, този път нямало да дойде да ме търси, нито щял да предприема каквото и да било, за да ми попречи, но за нищо на света не би ми дал децата; не съм можела да отнеса и част от спестяванията ни, тъй като напускайки семейното огнище, съм губела всичките си права. Помоли ме отново да премисля и обеща, че ако се откажа от налудничавата си идея, той ще ми прости, ще сложим черта и ще започнем на чисто. Разбрах тогава, че след двайсет години работа се озовавах без нищо, усилията ми се бяха изпарили в ежедневните разходи, докато Майкъл мъдро бе влагал своя дял, и малкото, което притежавахме, беше на негово име. Без пари за издръжка на децата ми, не можех да ги взема с мен, дори баща им да ги пуснеше. Спорът ни протече спокойно, без да повишаваме тон, продължи не повече от двайсетина минути и завърши с искрена прегръдка за раздяла.

— Не настройвай Паула и Николас срещу мен — го помолих.

— Никога няма да го сторя. Не забравяй, че и тримата много те обичаме и ще чакаме да се върнеш.

— Ще дойда да ги взема веднага, щом намеря работа.

— Няма да ти ги дам. Ще можеш да ги виждаш, когато пожелаеш, но тръгнеш ли си сега, губиш ги завинаги.

— Ще видим…

Всъщност не бях притеснена, разчитах, че много скоро Майкъл ще отстъпи — той нямаше никаква представа какво означава да гледаш деца, защото досега беше изпълнявал бащинските си задължения от удобно разстояние. Работата му също не накланяше везните в негова полза — не можеше да отведе децата в полудивашката среда, където прекарваше по-голямата част от времето си, а да ги остави в Каракас, също бе невъзможно — бях сигурна, че най-много след един месец ще ме моли да поема грижите за тях.

Излязох от мъртвешката зима на Монтевидео и се приземих на следващия ден в августовската жега на Мадрид, решена да изживея любовта си с всичките й последствия. От романтичните илюзии, които си бях изградила през тайните срещи и нетърпеливи писма, затънах в мрачната действителност на бедността, която дните и нощите на безкрайни прегръдки не можеха да потулят. Наехме малък апартамент без електричество в работнически квартал в предградията насред струпани една до друга еднакви червени тухлени сгради. Нямаше никаква зеленина, не се виждаше никакво дърво из онези места, само дворове с пръст, спортни игрища, цимент, асфалт и тухли. Тази грозота ми действаше като шамар. „Ти си една доста разглезена буржоазка“, се подиграваше любимият ми с усмивка, докато ме целуваше, но всъщност упрекът му беше сериозен. От пазара за стари вещи купихме легло, маса, три стола и няколко чинии и тенджери, които намусен мъжага закара до жилището ни в раздрънканата си камионетка. Не устоях на каприза и купих ваза, но така и не оставаха пари, за да сложим цветя в нея. Сутрин излизахме да търсим работа, следобед се прибирахме изтощени и с празни ръце. Неговите приятели ни отбягваха, обещанията се изпаряваха, вратите се затръшваха пред нас, никой не отговаряше на молбите ни и парите бързо се топяха. Във всяко заиграло се на улицата дете откривах моите рожби; раздялата с тях изпитвах като физическа болка — дори започнах да мисля, че непрестанното парене в стомаха е язва или рак. Понякога трябваше да избирам дали да купя хляб, или марка за писмо до мама, имаше дни, през които гладувах. Опитах да напиша музикална творба заедно с него, ала ведрото сътрудничество от пикниците в парка и следобедите пред прашното пиано в театъра в Каракас беше изчезнало; трудностите ни отдалечаваха, разликите ставаха все по-отчетливи, взаимно преувеличавахме недостатъците си. За децата предпочитахме да не говорим, защото споменехме ли ги, помежду ни зейваше пропаст, аз бях тъжна, а той — мрачен. Най-дребните недоразумения се превръщаха в бурни кавги, а сдобряванията ни бяха истински турнири по страст, които направо ни зашеметяваха. Така изминаха три месеца. За това време не намерих работа, нито приятели, изчерпаха се последните ми спестявания и моята страст по един мъж, който с положителност заслужаваше по-добра съдба. Сигурно е било ад за него да понася мъката ми по липсващите деца, припряното тичане до пощата и нощните ми пътешествия до летището, където един находчив чилиец свързваше по някакъв начин кабели с телефонните апарати и човек можеше да се обажда в чужбина безплатно. Там, зад гърба на полицията, се събирахме бедните емигранти от Южна Америка — южните, както ни наричаха презрително, и говорехме със семействата си на другия край на света. Така разбрах, че Майкъл се е върнал на работа, а децата са сами, наглеждани от родителите ми от техния апартамент два етажа по-горе, че Паула се е нагърбила с домакинските задължения и с грижите около брат си със сержантска строгост, че Николас си е счупил ръката и слабее с часове, понеже отказва да се храни. Междувременно любовта ми се разпадаше, съсипана от тегобите на бедността и мъките на носталгията. Скоро открих, че моят любим лесно се отчайва пред ежедневните проблеми и изпада или в депресия, или във френетични изблици; не можех да си представя децата ми с такъв пастрок и затова, когато накрая Майкъл призна, че не може да ги гледа и беше готов да ми ги изпрати, аз разбрах, че бях стигнала дъното и че не можех да продължавам да се самозалъгвам с вълшебни приказки. Бях последвала флейтиста в мигновение на хипнотичен унес, подобно на плъховете от Хамелин, ала не можех да повлека и семейството си в такава участ. През онази нощ ясно видях безбройните си грешки за последните години — като се започне от абсурдните рискове, на които се бях излагала в най-жестоките времена на диктатурата и които ме бяха принудили да напусна Чили, и се стигне до благовъзпитаното мълчание, довело до раздялата ми с Майкъл и до необмислеността, с която бях напуснала дома си, без да дам обяснения, нито да приема лице в лице основните аспекти на един развод. През онази нощ загърбих младостта и встъпих в нов етап от моя живот. Стига, си казах. В пет сутринта отидох на летището, успях да се свържа безплатно и помолих чичо Рамон да ми изпрати пари за самолетен билет. Казах сбогом на любовника си сигурна, че повече няма да го срещна, и единайсет часа по-късно кацнах във Венецуела, претърпяла пълен провал, без багаж и без други планове, освен да прегърна децата си и никога повече да не ги оставям. На летището ме чакаше Майкъл, посрещна ме с невинна целувка по челото и очи, пълни със сълзи; каза развълнувано, че случилото се е по негова вина, тъй като не се бе грижил достатъчно добре за мен, и ме помоли в името на годините, прекарани заедно, и на любовта към семейството да му дам още един шанс и да започнем отново. „Нужно ми е време“, отвърнах потисната от благородството му и побесняла, незнайно защо. В мълчание подкара колата нагоре по хълма към Каракас и пред къщи каза, че ще ми даде толкова време, колкото ми е нужно, щеше да се върне на работа в джунглата и рядко щяхме да се виждаме.

Днес е рожденият ми ден, навършвам половин век. Може би довечера ще дойдат приятели на гости — тук хората идват без предупреждение, това е дом с отворени врати, където живите и мъртвите вървят ръка за ръка. Купихме я преди няколко години, когато Уили и аз разбрахме, че любовта ни от пръв поглед няма изгледи да намалее и че ни е необходима къща, по-голяма от неговата. Щом я видяхме, ни се стори, че чака точно нас, или по-скоро, че ни вика. Имаше уморен вид, беше олющена, нуждаеше се от сериозен ремонт и отвътре беше тъмна, ала разкриваше прекрасен изглед към залива и излъчваше добронамереност. Казаха ни, че бившата собственичка починала тук преди няколко месеца, и ние решихме, че сигурно е била щастлива между тези стени, защото стаите още пазеха спомена за нея. Купихме къщата за половин час, без да се пазарим и през следващите години тя се превърна в убежище за едно истинско англо-латинско племе, където звучат думи на английски и испански, в кухнята къкрят тенджери с пикантни вкусотии и на масата сядат многобройни сътрапезници. Стаите се разпъват и умножават, за да дадат подслон на всички пристигащи: дядовци и баби, внуци, децата на Уили, а сега и Паула — това момиче, което бавно се превръща в ангел. В мазето й живее цяла колония скунксове, а всеки ден привечер изниква тъмнокафявата котка, която, както личи по всичко, ни е осиновила. Преди няколко дни положи на леглото на дъщеря ми птица със сини криле, току-що уловена от нея и още кървяща; предполагам, че по свой начин се отблагодарява за вниманието. През последните години къщата се преобрази благодарение на големите капандури, през които влизат слънцето и звездите, а също и заради килимите и белите стени, мексиканските плочи и малката градина. Наехме бригада от китайци да направят стая, която да служи за своеобразен склад, но те не разбираха английски, объркаха указанията и докато се усетим, добавили към партера две стаи, баня и едно странно помещение, което в крайна сметка се превърна в дърводелска работилница на Уили. В мазето крия страхотни изненади за внуците — гипсов скелет, карти на съкровища, сандъци с пиратски костюми и натруфени бижута. Надявам се, че всяко зловещо подземие стимулира въображението, или поне за мен беше така с мазето на дядо. Нощем къщата се протяга, стене и се прозява, мисля, че из стаите бродят спомените от нейните обитатели, героите, които се измъкват от книгите и от сънищата, благият призрак на бившата собственичка и душата на Паула, която от време на време се освобождава от оковите на своето тяло. Къщите се нуждаят от раждания и смърт, за да се превърнат в дом. Днес е празничен ден, ще имаме торта за рождения ден, а Уили ще се върне от офиса си натоварен с пазарски чанти и готов да прекара остатъка от вечерта в присаждане на розовите храсти на твърда почва. Това е неговият подарък за мен. Тези клети храсти в буренца олицетворяват непостоянното отношение на своя собственик, който винаги си оставял вратичка, за да избяга, ако нещата тръгнели на лошо. Така ставало преди с всички негови връзки — идвал момент, в който грабвал дрехите си и потеглял с буренцата си към други ширини. „Струва ми се, че тук ще останем задълго, време е да присадя розите в градината“, ми съобщи вчера. Харесва ми този мъж от друга раса, който пристъпва с широки крачки, смее се шумно, говори гръмогласно, разкъсва пилето за вечеря и готви, без да вдига шум — толкова е различен от други мъже, които съм обичала. Допадат ми изблиците му на мъжка енергия, защото се редуват с неизчерпаем резерв от благост, от който винаги мога да гребна. Преживял е големи нещастия, без да се оцапа с цинизъм, и днес може да се отдаде без задръжки на тази закъсняла любов и на това латинско племе, където му е отредено мястото на патриарх. По-късно ще дойдат останалите от семейството — Селия и Николас ще се разположат да гледат телевизия, докато Паула дреме на стола си; ще напълним с вода гумения басейн на терасата, за да може Алехандро, вече свикнал с мълчаливата си леля, да се плацика. Мисля, че днес ще бъде една спокойна неделя, както толкова други.

На петдесет години съм. Навлизам във втората половина на живота си, ала се чувствам толкова силна, колкото и на двайсет, тялото ми още ме слуша. „Старуша“, така ми викаше Паула с обич. Днес тази дума ме плаши малко, напомня ми за женище с брадавици и разширени вени. В други култури възрастните жени се обличат в черно, връзват кърпи на главата си, оставят мустаците им да си растат на воля и се оттеглят от светската суетня, за да се отдадат на набожни ритуали, да оплакват близките покойници и да се грижат за внуците си. В Северна Америка обаче жените полагат гротескни усилия, за да изглеждат неизменно здрави и щастливи. Имам ветрило от ситни бръчици около очите, сякаш са фини белези от отминал смях и плач; приличам на моята баба ясновидка от снимката — същото изражение на възторженост, обвеяна с тъга. Косата на слепоочията ми започва да редее; една седмица след като Паула легна болна, се появиха плешивини, големи, колкото монети — казват, че е от мъка и че косата отново пониква, но всъщност това не ме интересува. Трябваше да подстрижа дългата и гъста коса на Паула и сега главата й е момчешка и тя изглежда много по-млада — върнала се е в детството. Питам се колко ли още ще живея и за какво. Възрастта и обстоятелствата ме поставиха до тази инвалидна количка, за да бдя над дъщеря си. Аз съм нейният пазител и пазителят на семейството… Бързо усвоявам предимствата на откъсване от нещата. Ще пиша ли отново? Всеки етап от пътя е различен и може би литературният за мен вече е приключил. Ще разбера това след няколко месеца, на 8 януари, когато седна пред машината, за да започна нов роман, и усетя присъствието или мълчанието на духовете. През тези месеци се чувствам все по-изпразнена, вдъхновението ми се е изчерпало, но е възможно историите да са създания със собствен живот, населяващи сенките на тайнствено измерение, и в такъв случай всичко се свежда до това да се отворя наново, за да влязат те в мен, да се подредят според волята си и да се излеят, превърнати в слово. Не ми принадлежат, не са мои творения, ала ако съумея да пробия стената от мъка, в която съм зазидана, мога отново да стана техен медиум. Не се ли случи това, ще трябва да си търся нов занаят. Откакто Паула се разболя, завеса от мрак крие фантастичния свят, в който преди се разхождах свободно, и действителността стана неумолима. Днешните преживявания са утрешните ни спомени; преди не ми липсваха екстремни събития, за да подхранвам паметта, и от тях се родиха всички мои истории. В края на третата ми книга Ева Луна казва: когато пиша, разказвам живота такъв, какъвто бих искала да бъде — като роман. Не зная дали моят път е бил необикновен и дали съм написала книгите си, черпейки от едно банално съществуване, но паметта ми е изтъкана изцяло от приключения, любови, радости и страдания; дребните случки от ежедневието са се изтрили. Когато се обръщам назад, ми се струва, че съм героиня от мелодрама. Но сега всичко е застинало, няма нищо за разказване, настоящето притежава бруталната увереност на трагичността. Затварям очи и пред мен болезнено изниква образът на дъщеря ми в инвалидната количка, с поглед, вперен в морето, загледана отвъд хоризонта, където започва смъртта.

Какво ще стане с това огромно, празно пространство, което съм аз сега? С какво ще се запълня, когато не остане и прашинка амбиция, никакво намерение, нищо от мен? Ще бъда засмукана, превърната в черна дупка и ще изчезна. Да умреш… Да напуснеш тялото, е изумителна идея. Не искам животът ми да продължава, ако в душата си умирам; за да остана на този свят, ми е нужно да градя планове за годините пред мен. Може би старостта е ново начало, може би е възможно да се върна във вълшебното време на моето детство — време преди линейното мислене и предразсъдъците, когато съм възприемала света с екзалтираните сетива на безумец и съм била свободна да вярвам в невероятното и да изследвам светове, които по-късно, с появата на разума, са изчезнали. Вече нямам много за губене, нито пък много за бранене. Дали това е свободата? Хрумва ми, че на нас, бабите, се пада ролята на вещици пазителки — трябва да бдим над по-младите жени, над децата, над общността, а също — и защо не — над тази малтретирана планета, жертва на толкова насилие. С удоволствие бих яхнала метлата и танцувала с други езически вещици на лунна светлина в гората, призовавайки земните сили и гонейки злите демони; искам да се превърна в мъдра старица, да овладея древни магии и знахарски тайни. Никак не е малко това, което желая. Магьосниците, също както и светците, са самотни звезди, блестящи със собствена светлина; те не зависят от нищо и от никого, затова не познават страха и могат слепешката да се хвърлят в бездната, сигурни, че вместо да се разбият, ще полетят. Могат да се превръщат в птици и да гледат света отгоре, или пък в червеи и да го наблюдават отвътре; могат да обитават други измерения и да пътуват до други галактики, те са мореплаватели в един безкраен океан на съзнание и познание.

Когато окончателно се отказах от плътското увлечение по един нерешителен аржентински музикант, пред очите ми се простря безбрежна пустиня от отегчение и самота. Бях на трийсет и седем години и, смесвайки любовта изобщо с конкретния любовник, реших завинаги да се излекувам от порока на влюбването, който в крайна сметка ми беше донесъл единствено усложнения. За щастие не се справих успешно — влюбчивостта си остана скрита в мен като семе, затиснато от два метра полярен лед, което твърдоглаво пониква при първия по-топъл полъх. След като се прибрах в Каракас при съпруга си, любовникът продължи настойчиво да ме преследва известно време, но, струва ми се, че повече от задължение, отколкото по друга причина. Телефонът иззвъняваше, чуваше се характерното прищракване на международните разговори и аз затварях, без да се обаждам; със същата решителност късах писмата му, без да ги отварям, докато най-сетне флейтистът прекрати своите опити да се свърже с мен. Минаха петнайсет години и ако тогава някой ми беше казал, че ще го забравя, изобщо не бих повярвала, тъй като бях сигурна, че съм изживяла и споделяла една от онези редки героични любови, които поради своя трагичен завършек представляват материал за мелодрама. Сега мнението ми по този въпрос е по-скромно и се надявам единствено, ако на някой завой от пътя отново го срещна, поне да го позная. Тази несполучлива връзка ме боля в продължение на две години като отворена рана; бях буквално болна от любов, но никой не разбра това, нито дори майка ми, която отблизо ме наблюдаваше. Понякога сутрин нямах сили да се надигна от леглото, смазвана от отчаяние, а нощем ме връхлитаха спомени и горещи желания, срещу които се борех, подобно на дядо ми, с ледени душове. В трескавото усилие да помета миналото, скъсах дори партитурите и моята театрална пиеса, за което нееднократно съжалявах, тъй като си мисля, че музиката съвсем не беше лоша. Излекувах се с лек, подсказан от Майкъл — погребах любовта в пясъка на мълчанието. Не говорих за случилото се няколко години, докато не престана да ме боли; в желанието си да унищожа дори спомена за най-прекрасните милувки, прекалих с драстичните мерки до такава степен, че в паметта ми сега има празнина, където са пропаднали не само горестните изживявания от онзи период, но и голяма част от радостите.

Това приключение ми припомня моя първи урок в детството, който незнайно как бях забравила, а той гласи, че не съществува свобода без икономическа независимост. През годините на моя брак аз се бях поставила в същото положение, в което беше мама, когато зависеше от милосърдието на дядо. Като дете си бях обещала това да не се повтори с мен, бях решена да бъда силна и печелеща като истински патриарх на семейството, за да не ми се налага да моля някого за каквото и да било, и изпълних първата част от това обещание, но вместо да управлявам продукта на собствения си труд, го оставих от немарливост в ръцете на съпруг, чиято репутация на светец ми се струваше достатъчна гаранция. Този разумен и практичен мъж, който отлично владееше чувствата си и със сигурност не беше способен на безчестие или непочтеност, ми се бе сторил по-подходящ от самата мен, за да се грижи за интересите ми. Не зная как ми бе хрумнала подобна мисъл. Във вихрушката на съвместния ни живот и благодарение на моята склонност към разхищение, бях загубила всичко. Когато се събрахме отново, реших, че първата стъпка от новия етап бе да намеря сигурна работа, да пестя максимално и да променя правилата в семейното стопанство, така че неговите доходи да отиват за ежедневни разходи, а моите — за спестявания. Намерението ми не беше да събирам пари за развод, изобщо не беше необходима някаква цинична стратегия, понеже след като трубадурът изчезна от хоризонта, гневът на съпруга се уталожи и с него несъмнено бихме се споразумели за развод при по-справедливи условия, отколкото предявените на онзи зимен плаж в Монтевидео. Останах при него още девет години напълно лоялна и смятах, че с повече късмет и доста усилие, ще можем да спазим клетвата за вечна вярност, дадена пред олтара. Ала самата нишка, която ни свързваше като двойка, се беше скъсала поради причини, които нямаха нищо общо с моята изневяра, а с по-стари сметки, както открих впоследствие. При повторното ни събиране на кантара натежаха децата, половината ни живот, вложен в нашата връзка, спокойната ни обич и общите интереси, които ни държаха заедно. Не взех под внимание моите страсти, които в крайна сметка се оказаха по-силни от разумните намерения. В продължение на много години бях изпитвала искрена обич към този мъж и съжалявам, че превратностите от последния период на съвместния ни живот помрачиха добрите спомени от младостта.

Майкъл замина за дълбоката провинция, където крокодилите осъмваха в изкопите за основите, с намерението да завърши строежа и да си потърси друга работа, която да изисква по-малко жертви, а аз останах при децата, които много се бяха променили през моето отсъствие — сякаш окончателно се бяха установили в тази страна и вече не говореха за връщане в Чили. През изминалите три месеца Паула беше оставила детството зад гърба си и се беше превърнала в красива девойка, амбициозна в учението — беше отличничката на класа, учеше китара, без да има никаква дарба, и след като овладя английския език, с помощта на дискове и речници проговори френски и италиански. Междувременно Николас порасна с цяла педя и един ден си дадох сметка, че панталоните му стигат до средата на глезените, а ръкавите — до лактите; имаше осанката на дядо си и на баща си, шев на главата, няколко белега от рани и тайно мечтаеше да изкачи, без да е вързан, най-високия небостъргач в града. Влачеше големи метални барабани, в които събираше човешки и животински екскременти — неприятно задание от часовете по природознание. Искаше да докаже, че газовете от процеса на разлагане могат да служат за гориво и че, преработвайки този материал, ставаше възможно да се готви с изпражнения, вместо последните да биват изхвърляни с отходните води в океана. Паула, която се беше научила да кормува, го караше с кола до обори, курници, кочини и тоалетни на наши познати, за да се снабдява със суровина за своя експеримент, която той съхраняваше вкъщи с риск газовете да избухнат от горещината и целият квартал да бъде залян от фекалии. Приятелството от детството между двамата се бе превърнало в дълбоко съучастничество и то ги свързваше до сетния съзнателен ден на Паула. Моите двама източили се на височина юноши мълчаливо разбраха желанието ми да погреба мъчителния епизод от нашия живот; предполагам, че той е оставил сериозни рани у тях и може би доста озлобление срещу мен за това, че ги бях предала, но нито един от двамата не спомена за случилото се; чак девет години по-късно, когато най-сетне можахме да седнем тримата и да поговорим със смях за това, установихме, че никой от нас не си спомняше подробности и че всички бяхме забравили името на онзи любовник, който замалко не се бе превърнал в техен втори баща.

Както обикновено се случва, когато човек поеме по предначертания от съдбата път, цяла поредица от обстоятелства ми помогна да осъществя плановете си. Три години не бях успяла да си създам приятели и да намеря работа във Венецуела, но едва насочила енергията си към задачата да се приспособя и да оцелея, завоювах успех за по-малко от седмица. Картите таро на майка ми, които преди бяха предсказали класическата намеса на тъмен мустакат мъж — предполагам, че е ставало дума за флейтиста — отново предрекоха, ала този път руса жена. И наистина, броени дни след завръщането ми в Каракас, в живота ми се появи Марилена — преподавателка с буйна златиста коса, която ми предложи работа. Беше собственичка на учебно заведение, където тя самата преподаваше изкуство и даваше уроци на деца, които имаха трудности в ученето. Майка й, енергична испанска дама, водеше делата в училището, изпълнявайки ролята на секретарка, а Марилена преподаваше по десет часа на ден и посвещаваше още толкова на изучаването на амбициозни методи, посредством които възнамеряваше да преобрази образованието във Венецуела, че дори и в света. Работата ми се състоеше в това да й помагам в контрола над учителите, да организирам занятията, да привличам ученици с рекламни кампании и да поддържам добри отношения с родителите. Станахме много добри приятелки. Беше толкова неподправена, колкото русата й коса, практична и пряма; връщаше ме към грубата действителност, когато се зареех в сантиментални излияния или патриотична носталгия, и пресичаше до корен всеки мой опит за самосъжаление. С нея споделях тайни, усвоих нов занаят и се отърсих от депресията, която ме беше спъвала толкова време. Тя ми показа негласните знаци и шифъра на обществото в Каракас, които дотогава не бях успяла да разбера, понеже прилагах чилийските си критерии при анализирането му; две години по-късно се бях приспособила толкова добре, че ми липсваше единствено карибският акцент. Един ден на дъното на някакъв куфар намерих малко найлоново пликче с шепа пръст и си спомних, че я бях донесла от Чили с намерението да посадя най-добрите семена на паметта, ала не бях го направила, защото не мислех да оставам — живеех, следейки новините от юг и очаквайки диктатурата да падне, за да се завърна в родината. Казах си, че вече достатъчно съм чакала, и с дискретна мълчалива церемония смесих пръстта от предишната ми градина с венецуелска земя, поставих я в една саксия и посадих незабравки: Поникна рахитично растение, необичайно за този климат, и скоро изсъхна и загина; с времето заместих незабравката с пищен тропически храст, който избуя ненаситно, разклонявайки се като октопод.

Децата ми също свикнаха. Паула се влюби в един младеж със сицилиански произход, емигрант от първо поколение, както и тя, който вярно спазваше традициите на родната си земя. Баща му беше направил състояние със строителни материали и чакаше Паула да завърши гимназия — понеже такова беше желанието й, — та да се научи да готви спагети и да вдигнат сватбата. Възпротивявах се с отчаяна настървеност, при все че всъщност не можех да не изпитвам симпатия към това добродушно момче и очарователните му роднини — многобройно и весело семейство, лишено от метафизични или интелектуални вълнения, което всеки ден приветстваше живота с вкусни угощения, които правеха чест на най-добрата италианска кухня. Годеникът беше първороден син и внук — висок и здрав, рус, с полинезийски темперамент, и прекарваше времето си в кротки занимания на яхтата си или в къщата на плажа, с колекцията от автомобили и в невинни празненства. Единственото ми възражение беше, че потенциалният ми зет не работеше, нито пък учеше; баща му му даваше щедра издръжка и му беше обещал обзаведена къща след сватбата с Паула. Един ден момъкът се изправи пред мен блед и разтреперен, но с твърд глас ми каза да престанем с недомлъвките и да говорим направо — дотегнали му били моите коварни въпроси. Обясни ми, че според него трудът не е добродетел, а необходимост; ако било възможно да се яде, без да се работи, само глупаците биха се трудили. Непонятно му било нашето преклонение пред саможертвата и усилието; струвало му се, че ако бяхме „несметно богати“, както тръбял чичо Рамон, пак сме щели да ставаме сутрин в зори и да се потим по дванайсет часа на ден, защото според нас това била единствената мярка за пълноценно съществуване. Признавам, че той разклати здравата ценностна система, наследена от дядо ми, и оттогава гледам на работата малко по-леко. Сватбата се отложи, защото като завърши гимназия, Паула обяви, че още не била готова за тенджерите и възнамерявала да учи психология. Годеникът се съгласи, а и тя изобщо не го попита; освен това професията й можеше да се окаже полезна при отглеждането на половината дузина деца, които момъкът планираше да има. Въпреки всичко, той не успя да преглътне идеята й да се запише на курс по сексология и да се развява напред-назад с куфарче с неприлични предмети, измервайки пениси и оргазми. На мен идеята също не ми се понрави — все пак не бяхме в Швеция и хората надали биха одобрили подобна специализация, — ала не изразих мнението си открито, защото Паула щеше да ме разгроми със същите феминистки доводи, които самата аз й бях втълпявала от най-ранно детство. Осмелих се единствено да й подметна да е дискретна, защото ако се прочуеше като сексоложка, на никого не би му стискало да я ухажва — мъжете изпитват страх от това да бъдат сравнявани — но тя ме изпепели с професионален поглед и така бе сложен край на разговора ни. Курсът й приключваше, когато се наложи да пътувам до Холандия, и тя ми поръча да й донеса известен дидактичен материал, който трудно би се намерил във Венецуела. Така една вечер се озовах в най-неприличните квартали на Амстердам, обхождайки долнопробните магазини в търсене на пособията от нейния списък — гумени телескопични залъгалки, кукли с отверстия и видеокасети с находчиви комбинации от жени и храбри паралитици или пък жени и разгонени кучета мъжкари. Срамът, докато ги купувах, не може да се сравни с този, който изпитах на летището в Каракас, когато ми отвориха куфара и любопитните предмети преминаха през ръцете на митническите власти под подигравателните погледи на останалите пътници, а аз се видях принудена да обяснявам, че те не бяха за лично ползване, а за дъщеря ми. Това сложи край на годежа на Паула с добросърдечния сицилианец. С времето той узря, завърши гимназия, започна работа във фирмата на баща си, ожени се и му се роди едно дете, ала никога не забрави първата си любов. Щом разбра, че Паула е болна, ми се обажда, за да ми предложи помощ, заедно с още пет-шест други мъже, които с плач посрещат лошите вести. Нямам представа кои са тези непознати, нито каква роля са играли в съдбата на моята дъщеря, нито пък какви дълбоки следи е оставила тя в душите им. Паула посяваше здрави семена в живота на хората, които срещаше — аз видях плодовете през тези проточили се цяла вечност месеци на агония. Където и да е била, тя е оставила приятели и любов, хора от всички възрасти и прослойки ми се обаждат и питат за нея, трудно им е да повярват, че я е сполетяло такова нещастие.

В това време Николас катереше най-високите върхове в Андите, изследваше подводни пещери, за да снима акули, и си чупеше костите толкова редовно, че всеки път звъннеше ли телефонът, се разтрепервах. Ако нямаше истински поводи за безпокойство от моя страна, той ги измисляше със същата находчивост, която бе използвал при експеримента му с естествените газове. Един ден се върнах от работа вечерта и заварих къщата тъмна и привидно празна. Забелязах светлина в края на коридора, насочих се натам, като виках доста разсеяно, и на прага на банята се сблъсках със сина си, който висеше с примка на шията. Успях да видя изражението му на екзекутиран, изплезил език и подбелил очи, преди да се строполя на пода като камък. Не изгубих съзнание, но не можех да мръдна, бях като къс лед. Щом видя реакцията ми, Николас махна ярема, на който виртуозно беше увиснал, и ми се притече на помощ, като започна разкаяно да ме целува и да ми се кълне, че никога повече няма да ме плаши така. Добрите му намерения изтрайваха две седмици, докато откриеше начин да се залепи за дъното на ваната, като диша през тънка стъклена тръбичка, така че да мога да го открия удавен; друг път се появяваше с ръка, прихваната с кърпа през врата, и с превръзка на окото. Според учебниците по психология на Паула, честите злополуки бяха проява на скрито желание за самоубийство, а желанието му да ме измъчва с ужасяващи шеги, беше породено от непризнато озлобление, ала за всеобщо успокоение заключихме, че книгите често грешат. Николас беше доста чепат юноша, но не беше безумен самоубиец, а любовта му към мен беше толкова очевидна, че майка ми я диагностицира като Едипов комплекс. Времето доказа верността на нашата теория — една сутрин, вече навършил седемнайсет години, синът ми се събуди мъж, захвърли експерименталните барабани, дръвника, въжетата за катерене по планините, харпуните за лов на акули и куфарчето с принадлежности за спешна медицинска помощ в един кашон в най-тъмния ъгъл на гаража и обяви, че смята да се посвети на компютърните науки. Когато сега го гледам със спокойно изражение на интелектуалец и с по едно дете във всяка ръка, се питам дали не съм сънувала онова страховито видение на Николас, люлеещ се на саморъчно измайстореното бесило.

По онова време Майкъл завърши строежа в джунглата и се премести в столицата с намерение да създаде своя собствена строителна фирма. Предпазливо започнахме да закърпваме лека-полека скъсаната тъкан на нашата връзка и помежду ни се установи такова уважение и хармония, че в очите на другите изглеждахме влюбени. Моята работа ни позволи да се издържаме за известно време, докато той търсеше договори в кипящия Каракас, където всеки ден поваляха дървета, прекопаваха хълмове и събаряха къщи, за да вдигнат светкавично нови небостъргачи и шосета. Бизнесът с училището на русата ми приятелка беше толкова нестабилен, че понякога ни се налагаше да прибягваме до пенсията на майка й или до спестяванията ни, за да посрещнем разходите в края на месеца. Учениците се тълпяха преди изпитите в края на учебната година, когато родителите им се опасяваха, че няма да преминат в по-горен клас, и с помощта на специални уроци попълваха знанията си; но вместо да продължат да учат, за да премахнат причините на проблема, те изчезваха веднага, щом приключеха с изпитите. В продължение на месеци приходите бяха променливи и училището едва оцеляваше; тревожно изчаквахме януари, когато обикновено се записваха достатъчно деца, за да продължи да плава крехкият ни ветроход. Тази година през декември положението беше критично — майката на Марилена и аз, които завеждахме административната част, неколкократно преглеждахме счетоводните книги, опитвайки се безплодно да балансираме отрицателните цифри. Вглъбени за пореден път над бюрото ни завари чистачката — мила колумбийка, която често ни угощаваше със сладкиш от прясно сирене, който сама приготвяше. Като ни видя как отчаяно се трепем над сметките, попита с искрена загриженост какъв е проблемът и ние й разказахме за нашите трудности.

— Следобед работя в погребална агенция и когато клиентите ни намалеят, измиваме помещението с Противоуроки — каза тя.

— Какво ще рече това?

— Ами, магия. Необходимо е добре да се почисти. Първо се измива подът от вътре към вратата, за да се прогони навън лошият късмет, а сетне от вратата навътре, за да бъдат призовани духовете на светлината и подкрепата.

— И после?

— После започват да пристигат покойници.

— Тук не ни трябват покойници, а деца.

— То е все същото. Противоуроки помага при всеки бизнес.

Дадохме й пари и на другия ден донесе бидон със зловонна течност с подозрителен вид — на дъното се стелеше жълтеникава млекообразна утайка, над нея следваше нещо като бульон, изпъстрен с мехурчета, а отгоре имаше още един пласт, подобен на зеленикаво олио. Трябваше да го разклатим преди употреба и да си запушим носовете с носна кърпа, защото от миризмата човек можеше да изпадне в несвяст. „Дъщеря ми не трябва да научава за тази щуротия“, въздъхна майката на Марилена, която наближаваше седемдесетте, ала не беше загубила своята жизненост и високия дух, които преди трийсет години я бяха тласнали да напусне родната Валенсия и да последва неверния си съпруг до Новия свят, да се изправи очи в очи с него, докато живеел с поредната си любовница, да му поиска развод и мигом след това да го забрави. Омагьосана от тази държава, където имало от всичко в изобилие и където за пръв път в живота си се чувствала свободна, тя останала с дъщеря си и с упорство и изобретателност двете изградили живота си тук. Въпросната добра госпожа и аз измихме пода с парцали, като лазехме и нашепвахме ритуалните слова, едва сдържайки смеха си, защото ако открито се подиграехме, всичко отиваше по дяволите — магьосничеството действа само с вяра и увереност. Два дни се посветихме на тази дейност, гърбовете ни се изкривиха, а коленете ни се ожулиха до кръв и колкото и да проветрявахме, не успяхме да изкараме смрадта от помещението; но в крайна сметка си струваше — през първата седмица на януари пред вратата се изви дълга опашка от родители, довели децата си за ръка. При този удивителен резултат си помислих, че мога да използвам остатъка от бидона, за да извикам късмета на Майкъл, и през нощта тайничко отидох в офиса му и го измих целия, така както бяхме направили в училището. Няколко дни изминаха без никакви новости, с изключение на откъслечни коментари относно някаква особена миризма в офиса. Допитах се до чистачката и тя ми каза, че урочасаният е моят мъж и че всичко щяло да се оправи, като го заведа на Свещената планина и там поръчам да му прочетат професионална молитва, ала този съвет далеч надхвърляше възможностите ми. Мъж като него, съвършен продукт на британското възпитание, инженерното образование и страстта към шахмата, никога не би допуснал да стане обект на магически церемонии, но като се замислих за вещерските практики, аз стигнах до извода, че щом чудодейната течност помага, като се измие подът, нямаше причина тя да не може да се приложи и за изчистване на хора. На другата сутрин, когато Майкъл беше под душа, се приближих до него изотзад и плиснах отгоре му остатъка от бидона. Нададе вик на изненада и в миг кожата му се оцвети като на рак, а цели кичури от косми окапаха от него, ала точно след две седмици вече имаше венецуелски съдружник и беше сключил великолепен договор.

Приятелката ми Марилена никога не узна причината за изключителното благоденствие през онази година, но така или иначе тя не смяташе, че то може да бъде трайно — беше изморена от борба за свързване на двата края и обмисляше възможността да се насочи към друго начинание. От дума на дума възникна идеята — вдъхновена с положителност от изпаренията на магията, които още излизаха от цепнатините на пода — да превърне школата в учебен център, където да приложи изключителните си педагогически теории за решаване на проблемите, свързани с усвояването на материала и придобиването на знания, и същевременно да сложи край на сътресенията в счетоводните ни книги. Така бе положено началото на забележително учебно заведение, което за няколко години се превърна в една от най-престижните гимназии в града.

Разполагам с много време за размисъл през тази калифорнийска пролет. Трябва да свикна със състоянието на дъщеря си и да не си спомням за нея като за предишното грациозно и жизнерадостно момиче, нито пък да затъвам в песимистични видения от бъдещето, а да посрещам дните такива, каквито дойдат, без да очаквам чудеса. Паула зависи от мен, за да оцелее, тя отново ми принадлежи, пак е в ръцете ми като новородено; за нея приключиха житейските радости и усилия. Нагласявам я на терасата, увита с шалове, до залива на Сан Франсиско и розовите храсти на Уили, отрупани с цвят откак излязоха от буретата и пуснаха корени в твърда земя. Понякога дъщеря ми отваря очи и втренчено гледа блестящата повърхност на водата, заставам на линията на нейния поглед, но тя не ме вижда, зениците й са като бездънен кладенец. Мога да общувам с нея единствено нощем, когато ме посещава в сънищата ми. Спя на пресекулки и често се събуждам, сигурна, че ме вика; ставам бързо и отивам в стаята й, където почти винаги нещо се е случило — температурата или налягането й са се повишили рязко, обляна е в пот, или пък й е студено, позата й е неудобна и е изтръпнала. Жената, която се грижи за нея нощем, обикновено заспива, щом завърши телевизионната програма на испански. В такива случаи аз лягам при Паула и я притискам до гърдите си, като я нагласявам така, че да й е най-удобно, защото тя е по-висока от мен; започвам да се моля да й бъде изпратен покой, да почива в мистично спокойствие, да обитава рай от хармония и тишина, да намери онзи Бог, когото толкова търсеше през краткото си съществуване. Моля се за прозрение, с което да отгатвам потребностите й, и за помощ, за да й осигурявам удобства; така духът й необезпокояван ще може да се рее към мястото за срещи. Какво ли изпитва? Често е изплашена, трепереща, с изхвръкнали от орбитите очи, сякаш в плен на адски видения; друг път е безучастна и неподвижна, като че ли далечна. Животът е чудо и за нея той завърши внезапно, още докато тя устремно крачеше напред в младежки порив, без да й даде време за сбогуване, нито пък за равносметка. Поривът й беше прекъснат точно когато започваше да се пита за смисъла на нещата и така на мен остана поръката да намеря отговора. Понякога нощем бродя из къщата, подобно на тайнствените скунксове в мазето, които се качват и изяждат котешката храна, или подобно на духа на баба ми, която излиза от огледалото, за да разговаря с мен. Когато Паула заспи, се връщам в леглото и се сгушвам до гърба на Уили с очи, вперени в зелените цифри на часовника; часовете се нижат безкрайни, изчерпвайки настоящето и бележейки бъдещето. Би трябвало да пия от хапчетата на доктор Форестър, не зная защо ги съхранявам като съкровище, скрити в кошничката с писма от мама. В някои утрини дочаквам слънцето да изгрее зад големите прозорци в стаята на Паула; при всяко разсъмване светът се създава отново, небето се оцветява в оранжеви краски и нощната влага се издига над водата, обгръщайки пейзажа в дантела от мъгла, като в някоя нежна японска рисунка. Аз съм като сал без посока в море от мъка. През тези дълги месеци смъквах от себе си обвивка след обвивка, подобно на глава лук; промених се и вече не съм същата жена; дъщеря ми ми даде възможност да надникна вътре в себе си и да открия онези вътрешни пространства — празни, тъмни и необикновено спокойни, които никога преди това не бях изследвала. Това са свещени места и за да стигна до тях, трябва да премина през тесен път, изпълнен с препятствия, да победя зверовете в собственото си въображение, които се нахвърлят срещу мен. Когато ужасът ме парализира, затварям очи и се оставям с чувството, че се потапям в бурни води, чиито вълни яростно се разбиват. За няколко мига, които са като вечност, имам чувството, че умирам, но малко по малко осъзнавам, че въпреки всичко продължавам да живея, защото в жестокия водовъртеж има милостива цепнатинка, през която мога да дишам. Оставям се на течението, без да оказвам съпротива, и малко по малко страхът отстъпва. Плавайки, влизам в подводна пещера и оставам за малко в нея неподвижна, далеч от драконите на нещастието. Плача без сълзи, разкъсвана отвътре, както може би плачат животните, и тогава слънцето изгрява, пристига котката да търси закуската, дочувам стъпките на Уили в кухнята и ароматът на кафе изпълва къщата. Започва нов ден, подобен на всички останали дни.

Нова година. В този първи ден на 1981 пресметнах, че през август навършвам четирийсет години, а все още не съм направила нищо значително. Четирийсет години! Това е началото на преклонната старост и аз лесно си се представих седнала в люлеещ се стол да плета чорапи. Докато бях самотно и гневно малко момиче в дядовата къща, мечтаех за героични подвизи — да стана прославена актриса и вместо да си купувам кожи и бижута, да даря всичките си пари на сиропиталище; да открия ваксина срещу счупване на кости; с пръст да запуша отвора в някоя дига и да спася поредното холандско село. Мечтаех да съм Том Сойер или Сандокан, а след като прочетох Шекспир и включих трагедията в репертоара си, закопнях да бъда един от онези литературни герои, които след един изключителен живот умираха в последното действие. Мисълта да стана безименна монахиня ме осени много по-късно. По онова време се чувствах различна от братята си и от другите деца, не можех да гледам на света както останалите, струваше ми се, че предметите и хората добиваха прозрачност и че историите от книгите и сънищата бяха по-истински от действителността. Понякога ме връхлитаха мигновения на ужасяващо прозрение и ми се струваше, че съм способна да отгатна бъдещето или далечното минало много преди раждането ми, сякаш те съвпадаха и протичаха едновременно в едно и също пространство, и изведнъж, през малко прозорче, отварящо се за част от секундата, преминавах в друго измерение. В юношеските си години бих дала всичко, за да съм част от бандата на гръмогласни момчета, които танцуваха рокендрол и тайно пушеха, ала дори не направих опит, защото за мен нямаше съмнение, че не съм като тях. Чувството на самота, което влачех още от детството си, се изостри още повече, но се утешавах с неясната надежда, че съм белязана за необикновена съдба, която някой ден щеше да ми бъде разкрита. По-късно се потопих до шия в рутината на брака и на майчинството, в които се поизтриха нещастията и самотата от ранната ми младост, и забравих за величавите планове, които бях градила. Бях заета с работата си като журналист, с театъра и с телевизията; повече не се замислях за съдбата, докато военният преврат не ме сблъска брутално с действителността и не ме принуди да поема в друга посока. Годините на доброволно изгнание във Венецуела биха могли да бъдат определени с една дума, която ми тежеше като присъда — посредственост. На четирийсет години вече беше късно за изненади, срокът ми бързо изтичаше, единственото сигурно нещо беше лошото качество на моя живот и отегчението, ала гордостта ми пречеше да го призная. Уверявах майка си — която единствена се интересуваше, — че всичко е наред в чисто новия ми живот, че съм се излекувала от нещастната си любов благодарение на стоическа дисциплина, че имах сигурна работа и за пръв път в живота си правех спестявания, мъжът ми като че ли още беше влюбен в мен и семейството ми се беше върнало в руслото на нормалното съществуване — дори се обличах като безобидна учителка. Какво повече можех да искам? От шаловете с ресни, дългите поли и цветята в косите нямаше и следа — въпреки това понякога тайничко вадех тези неща от дъното на един куфар и се съзерцавах в огледалото, облечена с тях за няколко мига. Задушавах се в ролята си на разсъдлива буржоазка и ме изгаряха желанията от моята младост, но нямах никакво право да се оплаквам — веднъж вече бях поставила всичко на карта, бях загубила и животът ми предлагаше втора възможност — не ми оставаше нищо друго, освен да благодаря за късмета си. „Ти постигна истинско чудо, момичето ми, никога не съм мислила, че ще успееш да залепиш счупените късчета от брака и живота си“, ми каза веднъж мама с въздишка, която не изразяваше облекчение, и с тон, който ми се стори ироничен. Може би тя беше единствената, която се досещаше интуитивно за съдържанието на моята кутия на Пандора, ала нямаше смелост да я отвори. През този новогодишен ден на 1981 година, докато другите празнуваха с шампанско, а навън отекваха залпове от фойерверки, оповестявайки раждането на новата година, аз си поставих за цел да превъзмогна отегчението и смирено да се примиря с живота си, лишен от блясък, подобен на живота на почти всички останали хора. Реших, че не е толкова трудно да се откажа от любовта си, при положение че я бях заместила с благородното приятелство, свързващо ме със съпруга ми; че безсъмнено сигурната ми длъжност в гимназията е за предпочитане пред непостоянните приключения в журналистиката или в театъра и че трябва окончателно да се устроя във Венецуела, вместо да въздишам по една идеализирана родина на края на географията. Всичко това бяха разумни мисли, с положителност след двайсет или трийсет години, когато страстите ми угаснеха и когато нямаше дори да си спомням за злощастната си любов или за досадата, бих могла спокойно да се оттегля, продавайки акциите, които купувах от фирмата на Марилена. Моят разумен план едва издържа една седмица. На 8 януари се обадиха по телефона от Сантяго, за да ми съобщят, че дядо е много болен, и тази вест срина обещанията ми за добро поведение и ме запрати в неочаквана посока. Тата наближаваше сто години, беше заприличал на птичи скелет — полусакат и тъжен, ала с бистър ум. Когато прочете последната буква от „Енциклопедия Британика“, научи наизуст речника на Испанската кралска академия и престана да се интересува от чуждото злочестие в телевизионните сериали, разбра, че му е дошло времето да умре и реши да го стори с достойнство. Настани се на креслото с изтъркания си черен костюм и бастун между коленете и призова призрака на баба ми да му помогне в предсмъртния час, след като внучката му така лошо го беше измамила. През годините бяхме поддържали връзка посредством моите упорити писма и неговите спорадични отговори. Реших да му пиша за последен път и да му кажа, че може да си отиде в мир, тъй като аз никога нямаше да го забравя и възнамерявах да завещая спомена за него на децата си и на децата на моите деца. За да го изпробвам, започнах писмото с анекдот, свързан с леля Роса — първата му годеница, красавица с невиждана хубост, починала при тайнствени обстоятелства преди сватбата си, отровена погрешка или със зла умисъл, и чиято снимка в мек цвят на сепия неизменно стоеше на пианото вкъщи, усмихната в непомръкващата си прелест. Няколко години по-късно Тата се бе оженил за по-малката сестра на Роса — моята баба. Ала от първите редове друга воля узурпира писмото ми, отвеждайки ме надалеч от смътната семейна история, за да изследвам сигурната почва на художествената литература. В това пътешествие се оплетоха мотивите и се заличиха границите между истина и измислица, героите оживяха и започнаха да изискват от мен повече, отколкото собствените ми деца. С глава, витаеща в облаците, изкарвах двоен работен ден в гимназията — от седем сутрин до седем вечерта, и допусках катастрофални административни грешки; не зная как не се разорихме през онази година — проверявах счетоводните книги, учителите, учениците и учебните занятия с крайчеца на окото, а цялото ми внимание беше насочено към една найлонова чанта, в която носех страниците, стремително написани през нощта. Тялото ми изпълняваше функциите си като автомат, а умът ми беше потопен в света, раждащ се дума по дума. Прибирах се вкъщи, когато започваше да се стъмва, вечеряхме, вземах си душ и после сядах в кухнята или в трапезарията пред малка пишеща машина, докато умората не ме отведеше в леглото. Пишех без всякакво усилие, без да мисля, защото баба ми — ясновидката, ми диктуваше. В шест часа трябваше да ставам и да тръгвам отново за работа, ала тези кратки часове сън ми бяха достатъчни — бях като в транс, имах излишък от енергия, сякаш вътре в мен светеше запалена лампа. Семейството ми чуваше ударите на клавишите, гледаха ме как витая из небесата, ала никой нищо не попита — може би отгатнаха, че нямам отговор; аз наистина не знаех с точност какво правя, тъй като намерението да напиша писмо на дядо изчезна бързо, а аз не признавах, че съм се хвърлила в писането на роман, тази мисъл ми се струваше превзета. От повече от двайсет години се движех в периферията на литературата — журналистика, разкази, театър, телевизионни сценарии и стотици писма — ала не се бях осмелила да призная истинското си призвание; щеше да е необходимо да напиша три романа и те да излязат на няколко езика, за да започна във формулярите да попълвам „писателка“ в графата за професия. Разнасях книжата си навсякъде с мен от страх, че може да се изгубят или да стане пожар вкъщи — този куп листа, вързани с панделка, беше за мен като новородена рожба. Един ден, когато чантата много натежа, преброих петстотин страници — имаха толкова поправки, многократно нанасяни една върху друга с бяла коректурна течност, че някои от листата се бяха втвърдили като картон; други имаха петна от супа, или прикачени с тиксо допълнителни части, които се разгъваха като географски карти. Благословен да е компютърът, който днес ми позволява да поправям винаги на чисто. Нямаше на кого да пратя това обширно писмо, дядо не беше вече на този свят. Когато получихме известието за неговата смърт, изпитах нещо като радост — от дълги години насам той беше искал това да се случи; аз продължих да пиша с по-голяма увереност, защото този великолепен старец се беше събрал най-сетне с Меме и двамата четяха иззад рамото ми. Фантастичните коментари на баба ми и лукавият смях на Тата звучаха край мен всяка нощ. Епилогът беше най-труден — писах го няколко пъти, без да налучкам верния тон: или ставаше прекалено сантиментален, или звучеше като проповед, или пък като политически памфлет; знаех какво искам да кажа, но не знаех как да го изразя, ала и този път духовете ми дойдоха на помощ. Една нощ сънувах, че дядо ми лежи по гръб на леглото си, със затворени очи, както в онази ранна сутрин, когато влязох в стаята му, за да открадна сребърното огледало. В съня си аз повдигнах чаршафа, видях го, облечен в траур, с вратовръзка и обувки и разбрах, че е мъртъв; тогава седнах до него насред черните мебели в стаята му и му зачетох книгата, която току-що бях написала; колкото повече гласът ми напредваше във фабулата, дървото на мебелите изсветляваше, леглото се изпълваше със сини платна, а слънцето нахлуваше в стаята. Стреснах се и се събудих в три часа през нощта с готовото решение: Алба, внучката, пише историята на семейството до трупа на дядо си Естебан Труеба, докато очаква да съмне, за да го погребе. Отидох в кухнята, седнах на машината и за по-малко от два часа написах, без да се запъна, десетте страници епилог. Казват, че една книга никога не бива завършена, а авторът винаги се предава, победен; в този случай дядо ми и баба ми, смутени вероятно от това, че спомените им са били така изопачени, ме накараха да поставя думата „край“. Бях написала първата си книга. Не подозирах, че тези страници ще променят живота ми, ала усетих, че беше приключил един дълъг период на парализа и немота.

Завързах купчината листа със същата панделка, която бях използвала цяла година, и срамежливо ги дадох на майка ми — след няколко дни ме попита ужасена как се осмелявам да разкривам семейни тайни и да описвам баща си като дегенерат и то с истинското му фамилно име. В творението си бях въвела като герой френски граф с произволно избраното име Билбер. Предполагам, че съм го чула някъде, скътала съм го в някое забравено отделение на паметта си и създавайки образа, съм го нарекла така, без да си давам сметка, че съм използвала фамилното име по майчина линия на моя родител. В резултат на реакцията на мама се възродиха някои подозрения относно баща ми, които ме бяха измъчвали в детството. За да й угодя, реших да променя името и след като дълго търсих, намерих друго, също френско, но с една буква по-малко, за да може да се побере лесно на мястото на предишното име. Така успях да изтрия с коректурна течност Билбер в оригинала и да напиша на негово място Сатини — тази задача ми отне няколко дни, през които преглеждах страница по страница, поставях всеки лист на машината и се утешавах от тази занаятчийска дейност с мисълта, че Сервантес е написал „Дон Кихот“ в затвора с паче перо, на светлината на свещ и с единствената ръка, която му била останала. След нанесената поправка майка ми с въодушевление влезе в играта на художествена литература; участва в избора на заглавието „Къщата на духовете“ и даде великолепни идеи, някои касаещи дори спорния граф. Болното й въображение я накара да съчини измежду неприличните снимки, които колекционира този герой, една с „балсамирана лама, яхнала куца прислужничка“. Оттогава майка ми е редакторът и единственото лице, нанасящо поправки в книгите ми, понеже човек, способен да създаде нещо толкова извратено, заслужава пълното ми доверие. Тя настоя освен това книгата да бъде публикувана, свърза се с аржентински, чилийски и венецуелски издатели, разпрати писма наляво и надясно и не изгуби надежда, въпреки че никой не си направи труда да прочете ръкописа или да ни отговори. Един ден ни дадоха името на човек, който можеше да ни помогне в Испания. Аз не знаех, че съществуват литературни агенти; истината е, че както повечето нормални хора, не бях чела литературна критика и дори не подозирах, че книгите се анализират в университетите със същата сериозност, с която се изучават звездите на небосвода. Ако бях наясно с всичко това, не бих се осмелила да публикувам тези страници, окапани със супа и коректурна течност, които по пощата се озоваха на бюрото на Кармен Балселс в Барселона. Тази прекрасна каталонка, майчица осиновителка на почти всички големи латиноамерикански писатели от три десетилетия насам, отдели време да прочете ръкописа ми и няколко седмици по-късно ми се обади и ми съобщи, че е готова да стане мой литературен агент, като ме предупреди, че, при все че романът ми не е лош, това още нищо не означаваше — всеки можел да случи с първия си роман, ала едва вторият щял да докаже, че съм писателка. Шест месеца по-късно бях поканена в Испания за публикуването на романа. В деня преди отпътуването ми мама организира вечеря за семейството, за да ознаменуваме събитието. Когато дойде време за тостовете, чичо Рамон ми поднесе пакет и щом го отворих, пред очарованите ми очи се появи първият, прясно отпечатан екземпляр, с който той се беше сдобил благодарение на изкусните си еквилибристики на стар търговец, молейки издатели, мобилизирайки посланици от два континента и прибягвайки до дипломатическата поща, за да получа книгата навреме. Невъзможно е да опиша вълнението, което изпитах в онзи миг, само ще кажа, че никога повече не почувствах същото с други свои книги, с преводи на езици, които бях смятала за мъртви, или с адаптациите за кино и театър. Този екземпляр от „Къщата на духовете“ с розова ивица и жена със зелени коси дълбоко трогна сърцето ми. Заминах за Мадрид с книгата в скута си, изложена на показ за всеки, който пожелаеше да я погледне; придружаваше ме Майкъл, който се гордееше с подвига ми точно толкова, колкото и мама. И двамата влизаха в книжарниците и питаха за моята книга; кажеха ли им, че я нямат, вдигаха скандал; ако пък я имаха — отново скандал, защото не я били продали. Кармен Балселс ни посрещна на летището, загърната в лилаво кожено палто и с лилав копринен шал на врата, който се влачеше след нея като безжизнената опашка на комета. Разтвори ръце да ме прегърне и оттогава се превърна в мой ангел-хранител. Устрои банкет, за да ме представи на интелектуалния елит на Барселона, но аз бях толкова изплашена, че прекарах голяма част от вечерта в тоалетната. В онази вечер в дома й за пръв път видях цял килограм хайвер от Иран и супени лъжици до него на разположение на гостите — това беше напълно неоправдано фараоново разточителство, защото аз бях във всички случаи дребна риба, а тогава тя не е могла да подозира щастливата съдба на романа, но с положителност е била развълнувана от фамилното ми име и от провинциалния ми вид. Още помня първия въпрос от интервюто, което взе от мен най-прочутият литературен критик по онова време: „Бихте ли обяснили цикличния строеж на вашия роман?“ Сигурно съм го изгледала с кравешки поглед, понеже нямах и представа за какво ми говори, смятах, че само сградите имат строеж, а единствената цикличност в понятията ми беше свързана с луната и с моята менструация. Не след дълго най-добрите европейски издатели от Финландия до Гърция закупиха авторски права за превода и така книгата ми набра космическа скорост. Беше се случило онова рядко чудо, за което мечтае всеки писател, ала аз съумях да осъзная успеха едва година и половина по-късно, когато вече привършвах втория си роман, само за да докажа на Кармен Балселс, че съм писателка и да й покажа, че килограмът хайвер не е бил чиста загуба.

Продължих да работя по дванайсет часа на ден в гимназията, нямах смелост да напусна, тъй като възлизащият на милиони договор на Майкъл, подписан отчасти благодарение на течната магия на чистачката, се срина. Поради едно от онези така удивителни съвпадения, които приличат на метафора, професионалните му ангажименти рухнаха в деня, в който представях книгата си в Мадрид. На слизане от самолета на летището в Каракас ни посрещна съдружникът му с лошите новини — радостта от моя успех помръкна и бе заместена от буреносните облаци на неговото нещастие. Разобличения за корупция и подкупи в банката, финансираща строежа, принудиха правосъдието да се намеси; плащанията бяха замразени, а строителството — преустановено. Здравият разум задължаваше офисът да бъде затворен незабавно и да се спасят възможно най-много от средствата, но Майкъл реши, че банката е прекалено могъща, че са намесени достатъчно много политически интереси, за да е възможно конфликтът да се проточи дълго, и заключи, че ако успее да се задържи на повърхността за известно време, всичко щеше да се оправи и той отново щеше да има договор в ръцете си. Междувременно съдружникът му, по-вещ в правилата на играта, изчезна със своя дял от парите, като го остави без работа и затънал във все по-задълбочаваща се бездна от дългове. Тревогите изчерпаха Майкъл, но той не искаше да признае провала и депресията си и един ден припадна. Паула и Николас го отнесоха на ръце в леглото, а аз се опитах да го свестя с вода и шамари, както бях виждала по филмите. Впоследствие лекарят установи захар в кръвта и развеселен отбеляза, че при диабет кофите със студена вода не помагат. Припадъците на Майкъл продължиха от време на време и всички свикнахме с тях. Не бяхме чували думата порфирия и никой не свърза симптомите с това рядко нарушение на метаболизма; едва след три години, когато негова племенничка тежко се разболя и след месеци изтощителни изследвания лекарите от една американска клиника поставиха диагнозата и цялото семейство трябваше да се прегледа, открихме, че Майкъл, Паула и Николас страдат от това заболяване. По онова време бракът ни се бе превърнал в стъклено топче, което трябваше да третираме изключително внимателно, за да не се пръсне на парченца: спазвахме церемониално добрите обноски помежду си и упорито се насилвахме да продължаваме да сме заедно, при все че с всеки изминал ден нашите пътища се разделяха все повече и повече. Изпитвахме взаимно уважение и симпатия, но връзката ни тежеше върху плещите ми като торба с цимент — в кошмарите си вървях през пустиня, теглейки каруца, и на всяка крачка колелетата и стъпалата ми затъваха в пясъка. През това лишено от любов време намерих убежище в писането. Докато в Европа първият ми роман си проправяше път, аз продължавах да пиша нощем в кухнята в дома ни в Каракас, но при по-модерни условия — на електрическа машина. Започнах „За любовта и сянката“ на 8 януари 1983 година, защото този ден ми беше донесъл успех с „Къщата на духовете“, и така сложих начало на традиция, която поддържам и до днес и не се осмелявам да променя — винаги изписвам първия ред от моите книги на тази дата. В този ден гледам да съм сама и на тихо в продължение на дълги часове, нужно ми е много време, за да изхвърля от главата си уличния шум и да прочистя паметта си от житейската бъркотия. Запалвам свещи, за да призова музите и духовете закрилници, поставям цветя на бюрото си, за да прогоня скуката, а под компютъра поставям пълните съчинения на Пабло Неруда с надеждата, че чрез осмоза ще ме вдъхновяват — щом машините се инфектират с вируси, няма причина поетичният полъх да не ги освежава. Посредством тайна церемония подготвям ума и душата си, за да получа в транс първото изречение — така се открехва врата, която ми позволява да надникна отвъд и да доловя смътните очертания на историята, която ме очаква. През месеците, които ще последват, ще прекрача прага, за да изследвам онези пространства, и ако имам късмет, малко по малко героите ще оживеят, ще станат все по-завършени и истински и историята ще се разкрие пред мен. Не зная как и защо пиша, книгите ми не се раждат в главата ми, те биват заченати в утробата ми, те са своенравни създания със собствен живот, готови всеки миг да ми изменят. Не избирам темата, тя избира мен, работата ми се състои единствено в това да й посветя достатъчно време, самота и дисциплина, за да се напише сама. Така стана с втория ми роман. През 1978 година в Чили, в местността Лонкен, недалеч от Сантяго, бяха открити телата на петнайсет селяни, убити от диктатурата и скрити в изоставени пещи за вар. Католическата църква оповести за откритието и скандалът избухна преди властите да успеят да го потушат — за пръв път се намираха останките на изчезнали хора и разтрепереният пръст на чилийското правосъдие не можеше да не посочи въоръжените сили. Няколко карабинери бяха обвинени, изправени пред съд, осъдени за убийство по изключително жесток начин и сетне пуснати на свобода от генерал Пиночет по силата на указ за амнистия. Новината бе отпечатана в световната преса и така стигна до мен в Каракас. По онова време изчезваха хиляди хора в много краища на континента и Чили не беше изключение. В Аржентина майките на изчезналите организираха демонстрация на „Пласа де Майо“, носейки снимките на изгубените си деца и внуци; в Уругвай имената на затворниците бяха повече, отколкото хората в наличност. Случката от Лонкен ми подейства като пробождане в стомаха и болката не ме напусна в продължение на години. Петима мъже от едно и също семейства — Маурейра — бяха загинали, убити от карабинерите. Понякога карах разсеяно по някое шосе и изневиделица ме връхлиташе покъртителното видение на жените Маурейра, търсещи с години мъжете си, разпитващи напразно по затвори, концентрационни лагери, болници и казарми, подобно на още хиляди мъже и жени, които на други места също издирваха близките си. Те бяха имали по-голям късмет от останалите, поне бяха разбрали, че мъжете им са мъртви, бяха ги оплакали и се бяха помолили за тях, въпреки че не можеха да ги погребат, тъй като военните бяха завлекли останките им и взривили пещите за вар, така че да не се превърнат в място за поклонение и почит. Един ден тези жени минали покрай грубовати постройки, разглеждайки остатъците от вещи — ключове, гребен, парче от синя жилетка, косми, няколко зъба и казали: „Това е мъжът ми, това е брат ми, това е синът ми“. Винаги, когато мисля за тях, с жестока яснота ме връхлита споменът за онези времена в Чили, когато живях под тежкия покров на терора, на цензурата и автоцензурата, на доносите, полицейския час, войниците с боядисани лица, за да не бъдат разпознавани, автомобилите с тъмни стъкла на политическата полиция, арестите по улици, домове и офиси, моите тичания за подслоняване на преследвани в посолствата, безсънните нощи, когато укривахме някого под покрива си, примитивните стратегии за тайно извеждане на информация в чужбина и за събиране на средства за подпомагане на семействата на затворниците. Нямаше нужда да мисля за темата на втория си роман — жените от семейство Маурейра, майките от „Пласа де Майо“ и още милиони други жертви ме преследваха и ме караха да пиша. Историята на убитите от Лонкен беше пуснала корени в сърцето ми от 1978 година — оттогава бях събирала всички изрезки от вестници, които попадаха в ръцете ми, без да зная точно защо, тъй като тогава още не подозирах, че ще се насоча към литературата. През 1983 година разполагах с дебела папка с информация и имах откъде да черпя сведения, работата ми се сведе единствено до това да сплета нишките в здрава връв. В Чили можех да разчитам на приятеля си Франсиско, когото мислех да ползвам като прототип на главния герой. Едно семейство испански републиканци, които бяха емигрирали в Чили, щяха да бъдат прототип на семейство Леал, а две приятелки от женското списание, където бях работила преди, послужиха за вдъхновение на образа на Ирене. Густаво Моранте, годеникът на Ирене, бе почерпен от образа на един офицер от чилийската армия, който в един есенен предобед на 1974 година ме бе последвал на хълма Сан Кристобал. Бях седнала под едно дърво и съзерцавах Сантяго отвисоко заедно с швейцарското куче на мама, което обикновено извеждах на въздух, когато на няколко метра от мен спря автомобил, слезе мъж в униформа и пристъпи към мен. Вцепених се от паника, за миг си помислих да хукна да бягам, но веднага осъзнах, че всеки опит за бягство би бил безполезен, и, онемяла и разтреперена, изчаках мъжът да приближи. За моя изненада, офицерът не излая никаква заповед, а свали фуражката си, извини се, че ме притеснява и ме попита дали може да поседне до мен. Аз все още не смогвах да обеля дума, но се успокоих, като видях, че е сам — арестите винаги се извършваха от група военни. Беше мъж на около трийсет години, висок и добре сложен, с леко наивен израз на гладкото, ненабраздено от мимически линии лице. Долових мъката му, щом започна да говори. Каза ми, че знае коя съм, че е чел някои от статиите ми и че не му харесват, но телевизионното ми предаване му се струвало забавно; бил ме виждал често да се изкачвам на хълма и в онзи ден ме последвал, защото имал нещо да ми разкаже. Каза, че произхожда от силно религиозно семейство, бил практикуващ католик и като младеж обмислял възможността да постъпи в Семинарията, ала се записал във Военното училище, за да угоди на баща си. Скоро открил, че тази професия му харесва и с времето войската се превърнала в негов дом. „Готов съм да умра за родината, каза, но не знаех, колко е трудно да се убива за нея.“ И после, след дълга пауза, ми описа първия разстрел, как е трябвало да екзекутира един политически затворник, когото толкова били изтезавали, че не можел да се държи на крака и се наложило да го завържат за стол; как дал команда „огън“ в онзи заскрежен двор в пет часа сутринта и как след като утихнал грохотът от изстрелите, осъзнал, че мъжът бил жив и го гледал спокойно в очите, защото вече бил отвъд страха.

— Трябваше да се доближа до затворника, да опра дулото на пистолета до слепоочието му и да натисна спусъка. Кръвта опръска униформата ми… Не мога да изтрия това от душата си, не мога да спя, този спомен ме преследва.

— Защо ми го разказвате? — попитах го аз.

— Защото не ми е достатъчно, че го казах на моя изповедник, исках да го споделя с някой, който да може да го използва. Не всички военни сме убийци, както се говори, мнозина имаме съвест. — Изправи се, сбогува се с лек поклон, сложи фуражката си и си тръгна с автомобила.

Няколко месеца по-късно друг мъж, този път цивилен, ми разказа нещо подобно. „Войниците се целят в краката, за да принудят офицерите да дадат последния изстрел и да се оцапат с кръв“, ми каза. Пазих тези истории цели девет години на дъното на един кашон, записани на лист хартия, и накрая ми послужиха в „За любовта и сянката“. Някои критици окачествиха тази книга като сантиментална и прекалено политическа; за мен тя е пълна с вълшебство, защото ми разкри необикновената мощ на художествената литература. В бавния и мълчалив процес на писане влизам в състояние на проницателност, в което понякога успявам да вдигна завеси и да съзра невидимото, точно както правеше баба с нейната трикрака масичка. Няма нужда да споменавам всички предзнаменования и съвпадения по тези страници, достатъчно е само едно. При все че разполагах с изобилна информация, имах обширни празнини в историята, защото голяма част от военните процеси бяха тайни, а това, което бе публикувано в пресата, излизаше обезобразено от цензурата. Освен това бях много далеч и не можех да отида в Чили и да разпитам участниците в събитията, които описвах, както бих постъпила при други обстоятелства. Годините, през които се занимавах с журналистика, ме бяха научили, че при такива интервюта човек стига до ключа, до мотивите и емоциите в една история; нито едно библиографско изследване не може да замести сведенията от първа ръка, добити посредством разговор очи в очи. Написах романа през горещите нощи в Каракас с помощта на материалите от моята папка с изрезки, на няколко книги, на записи от „Амнисти Интернешънъл“ и на неуморните гласове на жените на изчезналите, които прекосяваха пространство и време, за да ми се притекат на помощ. Но така или иначе, трябваше да използвам въображението си, за да попълня празнините. Докато четеше оригинала, мама изрази възражения относно една част, която й се стори абсолютно недоказуема: героите пътуват в една нощ с мотоциклет по време на полицейския час към мина, затворена от военните; прекосяват хълма, влизат в забранена зона, отварят мината с кирки и лопати, намират труповете на убитите, правят снимки, връщат се с доказателствата и ги предават на кардинала, който нарежда да се отвори гробът. „Това е невъзможно, каза тя, никой не би поел такъв риск през онези тежки времена на диктатурата.“ „Не ми хрумва друг начин да реша сюжета, считай го за литературна измислица“, й отвърнах. Книгата бе отпечатана през 1984 година. Четири години по-късно бе премахнат списъкът на изгнаници, лишени от правото да се завърнат в Чили, и аз се почувствах за пръв път свободна да се върна в страната си и да гласувам в референдума, който в крайна сметка свали Пиночет от власт. Една вечер се звънна в къщата на мама в Сантяго и един мъж настоя да говори насаме с мен. В ъгъла на терасата ми разказа, че е свещеник, че от изповед научил за телата, погребани в Лонкен, че отишъл с мотора си по време на полицейския час, отворил забранената мина с кирка и лопата, снимал останките, занесъл доказателството на кардинала, който изпратил група свещеници, журналисти и дипломати да отворят тайния гроб.

— Никой не знае за това освен кардиналът и аз. Ако участието ми се беше разкрило, сега нямаше да говоря тук с вас, а също щях да съм изчезнал. Как научихте за това? — попита ме той.

— Нашепнаха ми го мъртвите — отвърнах, ала той не ми повярва.

Тази книга доведе Уили в моя живот и затова съм й благодарна.

Първите ми два романа доста се позабавиха, докато прекосят Атлантическия океан, но в крайна сметка пристигнаха в книжарниците в Каракас, някои хора ги прочетоха, излязоха положителни рецензии и това промени качеството на моя живот. Пред мен се откриха среди, до които не бях имала достъп, запознах се с интересни личности, от някои печатни издания пожелаха да им сътруднича, телевизионни продуценти ми се обадиха, отваряйки широко вратите си, но аз вече знаех колко несигурни са подобни обещания и не изоставих стабилната си работа в гимназията. Един ден в театъра до мен се приближи мъж с благ глас и грижливо школувано произношение и ме поздрави за първия ми роман, каза, че дълбоко го е трогнал, защото със семейството си живял в Чили по време на управлението на Салвадор Алиенде и бил свидетел на военния преврат. По-късно узнах, че през онези първи дни на безогледна бруталност дори го арестували, тъй като съседите, объркани от акцента му, решили, че е кубински агент, и го издали. Така започна моето приятелство с Илдемаро — най-значимото в живота ми, смесица от добро настроение и строги уроци. До него научих много неща — той ме напътстваше в това какво да чета, преглеждаше някои от писанията ми, говорехме за политика; когато мисля за него, ми се струва, че го виждам как, насочил показалеца си към мен, ми разяснява творбите на Бенедети[7] или пък разсейва мъглата в моя мозък с веща социалистическа проповед. Това не е обаче единственият му образ: спомням си го също примрял от смях или пък почервенял от срам, когато с шеги сривахме достолепната му церемониалност. Направи ни част от семейството си и за пръв път от много години отново изпитахме топлотата на многобройно роднинско присъствие, неделните обеди бяха възобновени, децата ни се възприемаха като братовчеди и те имаха ключ за нашата къща, а ние — за тяхната. Илдемаро, който е лекар, но призванието му като че ли клони повече към културата, ни снабдяваше с покани за безброй събития, на които присъствахме, за да не го обидим. Отначало единствено Паула беше достатъчно храбра, за да се присмива в негово присъствие на свещените крави в изкуството; скоро всички последвахме примера й и сформирахме домашна театрална трупа, чиято цел беше да пародира културните събития и интелектуалните проповеди на нашия приятел, ала той бързо намери начин да направи на пух и прах нашите планове — превърна се в най-запаления член на трупата. Под негово ръководство представихме няколко спектакъла, които излязоха извън кръга на потърпевшите ни приятели. Имам предвид една беседа относно ревността, на която представихме изобретен от нас самите апарат за измерване на „нивото на ревност“ у жертвите на този страшен бич. Едно психиатрично дружество — не си спомням дали от последователи на Юнг или на Лакан — ни взе насериозно и ни покани да направим демонстрация. Така една вечер се озовахме в Института с нашата умопомрачителна беседа. Машината на ревността представляваше черен кашон със своенравни електрически крушки, които ту светваха, ту изгасваха, и блуждаещи стрелки, които отбелязваха цифри. Кашонът беше свързан посредством батерия и кабели с каска на главата на Паула, която храбро изпълняваше ролята на опитно зайче, докато Николас въртеше една манивела. Психиатрите внимателно слушаха и си водеха бележки, някои изглеждаха доста стъписани, но общо взето останаха доволни и на другия ден във вестника излезе научна рецензия за беседата. Паула оцеля след машината на ревността и толкова обикна Илдемаро, че започна да споделя с него най-съкровените си тайни, и за да му достави удоволствие, приемаше да изпълнява главните роли във всички спектакли на трупата. Сега Илдемаро често ми се обажда, за да пита за нея, изслушва подробностите мълчаливо и се опитва да ми вдъхне кураж, не надежда, защото той не храни такава. По онова време никой не предполагаше, че съдбата на дъщеря ми ще претърпи такъв жесток обрат, тогава тя беше красива двайсетгодишна студентка, блестяща и жизнерадостна, и нямаше нищо против да става за смях на сцената, ако Илдемаро я помолеше за това. Неуморната баба Хилда, която беше напуснала Чили, следвайки семейството си в изгнание, прекарваше половината си живот у дома и беше разкрила постоянно действащо шивашко ателие в нашата трапезария, където изработвахме костюмите и декорите. Майкъл охотно участваше, въпреки че здравето му и неговият ентусиазъм бяха променливи. Николас, който страдаше от сценична треска и се срамуваше от околните, завеждаше техническата част — осветление, звук и специални ефекти, и по този начин оставаше скрит зад кулисите. Постепенно по-голямата част от приятелите ни се включиха в трупата и не остана публика, ала подготвянето на представленията беше толкова забавно за актьорите и музикантите, че играта пред празна зала нямаше никакво значение. Домът ни се изпълни с хора, глъчка и смях, най-сетне имахме голямо семейство и се чувствахме добре в тази нова родина.

С родителите ми обаче съвсем не беше така. Чичо Рамон наближаваше седемдесетте и желаеше да се върне и да умре в Чили, както ни обясни с известен драматизъм, предизвиквайки мощен смях сред нас, защото ние знаем, че той е безсмъртен. Два месеца по-късно той си стегна куфарите и замина с мама за онази страна, където дълги години не беше стъпвал и където продължаваше да управлява същият генерал, както преди. Почувствах се осиротяла, страхувах се за тях, предчувствах, че никога повече няма да живеем в един и същи град и се подготвих да възобновя предишната рутина на ежедневно изпращаните писма. За изпроводяк организирахме шумно тържество с чилийски гозби и вина и с последното произведение на театралната трупа. С помощта на песни, танци, актьори и марионетки преразказахме бурния живот и тайната любов на мама и чичо Рамон, представени от Паула и Илдемаро, накичен с демонични изкуствени вежди. Този път имахме публика, защото присъстваха почти всички добри приятели, които ни бяха приели в тази топла страна. Почетно място заемаше Валентин Ернандес, чиито великодушни визи ни бяха отворили вратите на Венецуела. Тогава го видяхме за последен път; не след дълго почина от внезапна болест, оставяйки безутешни жена си и децата си. Беше един от онези любящи и грижовни патриарси, които подслоняват под закрилническото си крило всички свои близки. Трудно му беше да умре, защото не искаше да си тръгне и да остави семейството изложено на бурите на ужасяващите модерни времена, и в дъното на сърцето си вероятно мечтаеше да ги отведе със себе си. Една година по-късно вдовицата му събра дъщерите, зетьовете и внуците, за да честват годишнината от смъртта на съпруга й с радост, така както той би искал, и тръгнаха на пътешествие до Флорида. Самолетът се взриви във въздуха и от това семейство не остана никой, който да оплаква покойниците, нито пък да приема съболезнования.

През септември 1987 година в Испания излезе третата ми книга „Ева Луна“, написана на дневна светлина и на компютър в просторния кабинет на нова къща. Двете предишни книги убедиха моя литературен агент, че възнамерявам да се отдам сериозно на литературата, а на мен показаха, че си струва да рискувам и да напусна работа, за да се посветя на писане, при все че съпругът ми продължаваше да е в банкрут и още изплащахме дългове. Продадох акциите от гимназията и купихме голяма къща, кацнала на един хълм; е, вярно е, че беше малко порутена, но Майкъл я прекрои, превръщайки я в слънчево убежище, където имаше достатъчно място за гости, роднини и приятели и където баба Хилда можеше удобно да се настани с шивашкото си ателие, а аз — да се устроя в свой кабинет. На половината височина на хълма, в основите на къщата имаше светло мазе с вентилация — то беше толкова голямо, че в центъра на тропическата градина, която създадохме там, посадихме храста, заместил моите носталгични незабравки. Стените бяха покрити с отрупани с книги етажерки и единствената мебелировка се състоеше от огромна маса в центъра на помещението. Това бяха времена на големи промени. Паула и Николас бяха станали независими и амбициозни млади хора и учеха в университета, пътуваха сами и беше видно, че вече не се нуждаят от мен, но при все това съучастничеството между трима ни остана живо. След като приключи любовта й с младия сицилианец, Паула задълбочи изучаването на психологията и сексуалността. Кестенявата й коса стигаше до кръста, не използваше грим и подчертаваше девическия си вид с дълги бели памучни поли и сандали. Работеше като доброволка в най-проблемните и крайни квартали, там, където след залез-слънце дори и полицията не припарваше. По онова време насилието и престъпността в Каракас бяха нараснали неимоверно много, нашата къща на няколко пъти беше ограбвана, бродеха ужасни слухове за деца, отвлечени по търговски центрове с цел да им бъде изтръгната роговицата и продадена на очни банки; за жени, изнасилени на места за паркиране; за хора, убити само за да им бъде откраднат часовникът. Паула излизаше с малката си кола, с раница с книги на гръб, а аз треперех за нея. Хиляди пъти я молих да не се пъха в онези пущинаци, ала тя не ме слушаше, защото се чувстваше защитена от добрите си намерения и смяташе, че там всички я познават. Беше с проницателен ум, ала беше съхранила същевременно чувствителността си на малко момиче; същата жена, която в самолета научаваше наизуст плана на град, в който кракът й не беше стъпвал, наемаше кола на летището и без колебание стигаше до хотела, или която за четири часа беше в състояние да подготви курс по литература, за да мога аз да блесна в някой университет, припадаше, когато я имунизираха, или пък трепереше, обезумяла от страх, пред филм за вампири. Използваше мен и Николас за психологическите си експерименти и така установи, че брат й притежава интелектуално равнище близко до гениалността, но затова пък майка й непоправимо страда от забавено развитие. Повтори теста с мен няколко пъти, ала с непроменен резултат — интелектуалният ми коефициент си остана доста незадоволителен. Добре поне, че не се опита да изпробва върху нас спомагателните материали от семинарите по сексуалност.

С „Ева Луна“ най-сетне осъзнах, че литературата е моят път и за пръв път се осмелих да изрека: аз съм писателка. Когато седнах пред компютъра, за да започна книгата, не го сторих както при предишните две книги, изпълнена с извинения и съмнения, а съзнателно и волево и дори с известна доза надменност. „Ще напиша роман“, произнесох на глас. После включих компютъра и без повече колебания, изстрелях първото изречение: „Казвам се Ева, което означава живот…“

Мама дойде да ни посети в Калифорния. Едва я познах на летището — приличаше на прабаба от порцелан: облечена в черно старица с треперлив глас и лице, измъчено от мъка и умора след двайсетчасовото пътуване от Сантяго. Разплака се, когато ме прегърна, и не спря да плаче през целия път, но щом стигнахме у дома, отиде в банята, взе си душ, облече се във весели цветове и слезе усмихната да поздрави Паула. Сепна се, като я видя, въпреки че очакваше да я намери по-зле — все още е жив в паметта й образът на нейната любима внучка такава, каквато беше преди. „Момичето е в преддверието на рая, госпожо, заедно с бебетата, издъхнали преди да бъдат кръстени, и с други души, спасени от чистилището“, опита се да я утеши една от болногледачките. „Каква загуба! Боже мой, каква загуба!“, често си шепне мама, ала никога пред Паула, защото сигурно мисли, че може да я чуе. „Не й предавайте вашата мъка и вашите желания, госпожо, я предупреди доктор Шима, предишният живот на внучката ви е приключил, сега тя живее в друга съзнателност.“ Както можеше да се очаква, мама се влюби в доктор Шима. Той е мъж с неопределена възраст, тялото му е износено, ръцете и лицето — млади, има буйна тъмна коса, носи ластични тиранти и панталоните му са вдигнати до подмишниците, леко накуцва, като ходи, и се смее с дяволито изражение като на дете, уловено Да прави пакост. Двамата се молят за Паула — тя с християнската си вяра, а той — с будистката. При мама става дума за тържество на надеждата, а не на опита, тъй като от седемнайсет години се моли на Бог генерал Пиночет да си отиде от този свят, а той не само че е в цветущо здраве, а и продължава да развява байрака в Чили. „Бог забавя, ала не забравя, отвръща ми тя, когато й напомням за това, Пиночет е пътник, повярвай ми.“ Всички сме пътници от момента на раждането си, умираме бавно ден след ден. Следобед тази иронична баба сяда с плетиво до внучката си и й говори, без да обръща внимание на леденото мълчание, в което потъват нейните слова; говори й за миналото, разказва й последните клюки, разправя й за своя живот и понякога й пее доста фалшиво химн на Мария — единствената песен, която помни докрай. Вярва, че от леглото си Паула върши незабележими чудеса — кара ни да израснем и ни сочи пътя на състраданието и мъдростта. Страда за нея и страда за мен — двойна и неизбежна болка.

— Къде е била Паула преди да дойде на този свят чрез мен? Къде ще отиде, когато умре?

— Паула вече е в Бог. Бог е това, което обединява всичко, което поддържа тъканта на живота, това, което ти наричаш любов — отвърна мама.

Ернесто се отби, използвайки едноседмична отпуска. Все още хранеше илюзии, макар и неголеми, че жена му ще се възстанови достатъчно, за да заживеят отново заедно. Представяше си, че ще се случи чудо и че тя изведнъж ще се събуди с дълга прозявка, ще потърси ръката му и ще попита какво е станало с предрезгавял от бездействие глас. „Лекарите често грешат, а умът е неизследвана област“, ми каза той. Въпреки това, този път не влезе стремително да я види, а предпазливо, сякаш уплашен. Бяхме я сресали и облекли с дрехите, които той й беше донесъл при предишно свое посещение. Прегърна я извънредно нежно, а в това време болногледачките, трогнати, избягаха в кухнята; ние с мама пък потърсихме убежище на терасата. През първите дни прекара часове, наблюдавайки внимателно реакциите на Паула и търсейки проблясък на интелект, но постепенно се отказа; видях как се свива, смалява и как оптимистичният заряд при пристигането му се превърна в мрака, който е обгърнал всички ни. Подметнах му, че Паула вече не е негова съпруга, а духовна сестра, че не бива да се счита обвързан с нея, но той ме изгледа, като че ли вършех светотатство. Последната вечер се прекърши и най-сетне осъзна, че нямаше да се случи чудото, способно да му върне вечната любима, и че колкото и да търсеше, нямаше да открие нищо в бездната на празните й очи. Събуди се ужасен от страшен сън и в тъмното дойде до моята стая, разтреперан и облян в пот и сълзи, да ми го разкаже:

— Сънувах, че Паула се изкачва по дълга телескопична стълба и щом стигна горе, се хвърли, без аз да мога да я задържа, потапяйки ме в отчаяние. После я видях мъртва на една маса и там тя остана непроменена дълго време, а животът за мен продължаваше да тече. Малко по малко започна да слабее и да й пада косата; изведнъж се изправи и понечи да ми каже нещо, но аз я прекъснах, укорявайки я, че ме е изоставила. Тя отново заспа на масата; променяше се все повече и повече, но не умираше напълно. Накрая си дадох сметка, че единственият начин да й помогна, бе да разруша тялото й, взех я в ръце и я положих в огъня. Тя се превърна в пепел, която аз с шепи разпръснах в една градина. Духът й се появи след това, за да си вземе сбогом със семейството, накрая дойде и при мен, каза, че ме обича, и веднага след това започна да изчезва…

— Остави я да си тръгне, Ернесто — помолих го аз.

— Щом ти можеш да се разделиш с нея, аз също ще мога — каза той.

Тогава се замислих, че от незапомнени времена жените са губели децата си — това е най-древната и най-неизбежна болка на човечеството. Не съм единствена, почти всички майки минават през това изпитание; сърцето им се къса, но те продължават да живеят, защото трябва да закрилят и обичат оставащите. Само една привилегирована група жени в последно време и в развитите държави, където здравеопазването е достъпно за онези, които могат да си платят, могат да са уверени, че всичките им деца ще стигнат зряла възраст. Смъртта непрекъснато дебне. С Ернесто отидохме в стаята на Паула, затворихме вратата и насаме импровизирахме кратък ритуал за прощаване. Казахме й колко много я обичаме, припомнихме си прекрасните години, изживени заедно, и я уверихме, че завинаги ще остане в нашата памет. Обещахме й, че ще бъдем с нея до сетния й миг на този свят и че отново ще се срещнем в отвъдното, защото всъщност не съществува раздяла. „Умри, любима“, помоли я Ернесто, коленичил до леглото. „Умри, дъще“, добавих мълком аз, защото от гърлото ми не излезе глас.

Уили твърди, че говоря и вървя, спейки, но не е така. Нощем бродя боса и мълчалива из къщата, за да не смущавам духовете и скунксовете, които тайно идват, за да изядат храната на котката. Понякога се озоваваме лице в лице и те повдигат красивите си раирани опашки, подобно на космати пауни, и ме зяпват с разтреперани муцунки, но сигурно са свикнали с присъствието ми, защото досега не са пуснали зловонната си струя из къщата, а само в мазето. Не съм сомнамбул, просто съм измъчена. „Вземи си хапче и се опитай да си отдъхнеш за няколко часа, моли ме Уили изтощен, трябва да отидеш на психиатър, обсебена си, от толкова мисли за Паула започват да ти се привиждат неща.“ Повтаря ми, че дъщеря ми не идва в нашата стая нощем, че това не е възможно, тя не може да се движи, това са само кошмари като толкова други, които ми се струват по-истински от действителността. Кой знае… Може пък да съществуват други пътища за духовно общуване, не само сънищата, и в своята ужасна безпомощност Паула да е открила начин да ми говори. Сетивата ми са се изострили и забелязвам невидимото, но не съм луда. Доктор Шима ме разбира, твърди, че Паула го напътства. Вече свърши тримесечният срок и изчезнаха психолечителите, хипнотизаторите, ясновидците, медиумите, сега само доктор Форестър и доктор Шима се грижат за нея. Понякога той медитира няколко минути край леглото й, друг път задълбочено я преглежда, поставя й игли, за да облекчи костите й, дава й китайски лекарства, след това сяда с мен на чаша чай и говорим без преструвки, защото никой не ни чува. Осмелих се да му разкажа, че Паула идва нощем, и това не го учуди, каза ми, че на него също му говори.

— Как ви говори, докторе?

— Сутрин ме събужда гласът й.

— Как знаете, че това е нейният глас? Никога не сте го чували…

— Понякога я виждам ясно. Посочва ми болезнените места, казва ми да сменя лекарството, моли ме да помогна на майка й в това изпитание, знае колко много страдате. Паула е много изморена и иска да си върви, но тя е силна по природа и може още дълго да живее.

— Колко дълго, доктор Шима?

Извади от вълшебното си куфарче кадифена торбичка с пръчици И Чинг[8], вглъби се в тайна молитва, удари ги няколко пъти и ги хвърли на масата.

— Седем…

— Седем години?

— Или месеци, или седмици, не зная. И Чинг не уточнява…

Преди да си тръгне, ми даде мистериозни треви, смята, че тревожността срива защитата на организма и на ума и че съществува пряка връзка между рака и тъгата. Доктор Форестър също ми предписа нещо против депресията — прибрала съм флакона в панерчето с писма от мама, скрито заедно със сънотворните таблетки, защото реших да не постигам облекчение с лекарства — трябва да измина този път с кървящо сърце. Картините от раждането на Селия често изникват пред очите ми, виждам я запотена, разкъсвана от усилие, хапеща устните си стъпка по стъпка през дългото изпитание, без успокоителни, ведра и в съзнание, помагаща на дъщеря си да се роди. Виждам я в сетното й усилие, разтворена като рана, когато се показва главата на Андреа, чувам тържествуващия й вик и риданието на Николас, отново долавям всеобщото щастие в свещения покой на стаята, в която сега спи Паула. Може би странната болест на дъщеря ми е като това раждане — трябва да стисна зъби и да устоя храбро, знаейки, че мъчението няма да трае вечно, някой ден ще свърши. Как? Единствено чрез смъртта… Дано на У или му стигне търпението да ме чака, пътеката може да е много дълга, може да продължи седем години, според И Чинг; трудно е да се запази здрава любовта при тези условия, всичко се е съюзило срещу нашата близост, бродя с изтощено тяло и отсъстваща душа. Уили не знае как да ми помогне, а и аз не зная какво да поискам от него; не се осмелява да се доближи прекалено много от страх да не ме притесни, а същевременно не иска да ме оставя сама; според прагматичното му мислене най-подходящо би било да настаним Паула в болница и да се опитаме да продължим да живеем нашия живот, но не споменава тази алтернатива пред мен, защото знае, че тя непоправимо би ни разделила. „Бих искал да снема този товар от плещите ти и да го понеса на моите, нали са по-големи“, ми казва отчаяно, но той самият достатъчно е теглил. Дъщеря ми бавно отпада в ръцете ми, а неговата се самоубива с наркотици в най-долнопробните квартали от другата страна на залива; може да умре преди моята от свръхдоза, прободена с нож или от спин. Големият му син се скита като просяк по улиците, отдаден на дребни кражби и непочтена търговия. Звънне ли нощем телефонът, Уили скача от леглото със спотаено предчувствие, че трупът на дъщеря му лежи в някоя канавка край пристанището, или че гласът на някой полицай ще го уведоми за поредното престъпление, извършено от сина му. Сенките от миналото непрекъснато го дебнат и притискат толкова често, че вече и най-лошите вести не могат да го прекършат — свлича се на колене, ала на другата сутрин отново се изправя. Често се питам как се озовах сред тази мелодрама. Майка ми го отдава на вкуса ми към кръвожадни истории, смята, че точно с това Уили ме привлича така силно; друга жена на мое място би побягнала яко дим при вида на такава несрета. Когато се запознахме, той не скри, че животът му е истински хаос, от самото начало разбрах, че децата му са престъпници, научих за дълговете и за обърканото му минало, но с неудържимата самонадеяност на току-що усетената любов реших, че никакви препятствия няма да са в състояние да ни победят.

Трудно е човек да си представи двама мъже по-различни от Майкъл и Уили. В средата на 1987 година моят брак се беше изчерпал напълно, отегчението завинаги се беше настанило между нас и за да не се събуждаме по едно и също време в едни и същи чаршафи, аз се върнах към предишния си навик да пиша нощем. Потиснат, безработен и затворен вкъщи, Майкъл преживяваше труден период. За да избегна постоянното му присъствие, понякога излизах и се изгубвах в плетеницата от магистрали в Каракас. Борейки се с трафика, намерих решение за доста сцени в „Ева Луна“ и ми хрумнаха други истории. В едно паметно задръстване, където прекарах заклещена в колата няколко часа на горещина като от разтопено олово, написах на един дъх „Две думи“ на гърба на чековете си — нещо като алегория на омайващата мощ на повествованието и езика, която не след дълго ми послужи за основа на сборник разкази. Въпреки че за пръв път се чувствах сигурна в необикновения занаят на писането — с двете си предишни книги имах чувството, че поради катастрофа съм се приземила в лепкаво тресавище, „Ева Луна“ се пишеше сама, почти против волята ми. Нямах контрол над тази безумна история, не подозирах накъде вървя, нито как ще я завърша; в един момент бях на път да убия всички герои в ожесточена престрелка, за да се измъкна от затруднението и да се освободя от тях. На всичко отгоре на средата на пътя се оказах без главен мъжки персонаж. Бях планирала всичко, за да могат Ева Луна и Уберто Наранхо — две клети деца сирачета, оцеляващи на улицата и израствайки в успоредни пътеки, да се влюбят един в друг. Към средата на книгата очакваната среща се получи, но когато се прегърнаха, стана ясно, че той се интересува единствено от революционната си дейност и е доста непохватен любовник; Ева заслужаваше повече, тя сама ми го съобщи и нямаше начин да я убедя в противното. Попаднах в задънена улица с героиня, чакаща отегчено, докато седнал до леглото, героят смазваше пушката си. По онова време трябваше да замина за Германия на турне за представяне на книгите ми. Кацнах във Франкфурт и оттам обиколих страната с кола и с припрян шофьор, който летеше по заледените пътища със самоубийствена скорост. Една вечер в един северен град след беседата към мен приближи някакъв мъж и ме покани да изпием по една бира, защото имал да ми разказва някаква история, според собствените му думи. Докато навън валеше, ние седнахме в малко бистро, където едва можехме да различим лицата си в тъмнината и цигарения дим, и непознатият ми разкри своето минало. Баща му бил офицер от нацистката армия, безсърдечен мъж, който малтретирал жена си и децата си, на когото войната дала възможност да разгърне най-животинските си инстинкти. Разказа ми за по-малката си, бавноразвиваща се сестра и за това как бащата, проникнат от расово високомерие, никога не я приел и принудил да живее на четири крака в мълчание под една маса, покрита с бяла покривка, за да не я вижда. Отбелязах си на салфетка всичко това и още много истории, които непознатият ми поднесе в дар през онази вечер. Преди да се разделим, го попитах дали мога да използвам този материал, а той отвърна, че точно затова ми го бил разказал. Когато се върнах в Каракас, пренесох съдържанието от салфетката на компютъра и пред мен се извиси в цял ръст Ролф Карле — австрийски фотограф, който се превърна в главен герой на романа и зае мястото на Уберто Наранхо в сърцето на Ева Луна.

В една топла юнска утрин в Каракас, от онези, в които бурята по хълмовете отрано започва да се надига, Майкъл слезе в кабинета ми в мазето и ми донесе пощата, докато аз се лутах, изгубена в амазонската джунгла с Ева Луна, Ролф Карле и техните сподвижници в приключението. Когато чух вратата, вдигнах поглед и съзрях непозната фигура да прекосява голото пространство на помещението — висок и слаб мъж с посивяла брада и очила, с отпуснати рамене и плътен ореол от крехкост и меланхолия. Трябваха ми няколко секунди, докато разпозная съпруга си, и тогава разбрах колко много сме се отчуждили; потърсих в паметта си жаравата от самоуверената ни любов, когато бяхме двайсетгодишни, ала не можах да открия дори пепел — единствено тежестта на незадоволени очаквания и досада. Провидя ми се едно безплодно бъдеще, когато ден след ден щях да остарявам до този мъж, към когото вече не изпитвах нито възхищение, нито желание, и усетих от дъното на съществото ми да се надига разбунтувай рев. В този момент думите, премълчавани години наред с желязна дисциплина, излязоха от устата ми с глас, който едва познах като свой.

— Не издържам повече, искам да се разделим — казах, без да се осмеля да го погледна в очите, и щом изрекох това, изчезна тъпата болка на изтощен вол, която дълги години бе смазвала плещите ми.

— От известно време те усещам някак далечна. Предполагам, че вече не ме обичаш и че трябва да помислим за раздяла — изговори неясно той.

— Няма какво толкова да се мисли, Майкъл. Веднъж казано, добре е да го направим още днес.

Така и сторихме. Извикахме децата, обяснихме им, че сме престанали да се обичаме като двойка, въпреки че приятелството ни си оставаше непокътнато, и ги помолихме за помощ относно практическите подробности по разтурване на общия дом. Николас почервеня, както обичайно, когато се мъчи да овладее силни чувства, а Паула се разплака от мъка по баща си, когото винаги бе защитавала. По-късно разбрах, че това не е било изненада за двамата, от дълго време го очаквали. Майкъл изглеждаше парализиран, но мен ме обзе трескава деятелност, започнах да вадя чаши и чинии от кухнята, дрехи от гардеробите, книги от етажерките, а после излязох да купя тенджери, кафеварка, завеси за баня, лампи, продукти и дори цветя, за да го настаня другаде; преливах от енергия и в шивашкото ателие се захванах от парчета плат да съшивам покривка за легло, която е при мен и до днес като възпоменание за онези френетични часове, решили втория етап в моя живот. Децата разделиха притежанията ни, написаха прост договор на лист хартия и четиримата се подписахме без церемонии, нито свидетели. Сетне Паула намери апартамент за баща си, а Николас — камион, за да бъде пренесено половината от имуществото. За няколко часа развалихме двайсет и девет годишна любов и двайсет и пет годишен брак без тряскане на врати, без обвинения и адвокати, само с няколко неизбежни сълзи, защото въпреки всичко бяхме привързани един към друг и мисля, че това продължава в известен смисъл и досега. Вечерта се изви бурята, която цял ден се беше задавала — един от онези оглушителни тропически дъждове с гръмотевици и светкавици, които превръщат Каракас в зона на природни катаклизми, задръстват каналите, наводняват улиците, движението заприличва на гигантски змии от спрели автомобили, а калта заличава бедните квартали по хълмовете. Когато камионът на развода най-сетне се изгуби, следван от колата с децата ми, които отидоха да настанят баща си в новото жилище, и аз останах сама, отворих вратите и прозорците, за да нахлуят вятърът и водата и да пометат и измият миналото; започнах да танцувам и да се въртя като обезумял дервиш, плачейки от мъка по всичко изгубено и смеейки се от облекчение заради всичко спечелено; навън звучеше песента на щурците и крякането на жабите, а вътре по пода се изсипваше дъждовният порой; бурята влачеше мъртви листа и птичи пера във вихрушка от сбогувания и освобождение.

Бях на четирийсет и четири години — предполагах, че оттук нататък съдбата ми беше да остарявам сама и очаквах да сторя това с достойнство. Обадих се на чичо Рамон и го помолих да уреди формалностите по разтрогването на брака в Чили — лека процедура, ако има взаимно съгласие, ако се плати на адвокат и човек намери двама приятели, готови да лъжесвидетелстват. Избягвайки обяснения и желаейки да заглуша чувството за вина, приех да изнеса поредица от беседи, които ме отведоха от Исландия до Пуерто Рико, минавайки междувременно през дузина градове в Съединените щати. При подобно климатично разнообразие имах нужда от всичките си дрехи, но аз реших да взема само най-необходимото: кокетството изобщо не съответстваше на настроението ми, чувствах се безапелационно заседнала в една лишена от страст зрялост и затова с приятна изненада установих, че не липсват ухажори, когато една жена е свободна. Написах документ от три страници, по силата на който се отричах от друг документ, подписан в Боливия, където обвинявах чичо Рамон, че по негова вина няма да позная мъж, и му го изпратих в Чили с препоръчана поща. Понякога е справедливо човек да се признае за победен… През тези два месеца се радвах на прегръдките на един поет от Рейкиявик, които доста наподобяваха тези на полярна мечка; на компанията на млад мулат през горещите нощи в Сан Хуан и на други паметни срещи. Изкушавам се да измисля необуздани ритуали за еротизъм, за да украся спомените си, както, предполагам, правят мнозина, но на тези страници се опитвам да бъда честна. На моменти ми се струваше, че докосвам душата на любовника и дори започвах да мечтая за по-задълбочена връзка, ала на следващия ден се качвах на самолета и екзалтацията се разсейваше в облаците. Изморена от бързопреходни целувки, последната седмица реших да се концентрирам върху работата си — та нали толкова хора живеят в целомъдрие. Не подозирах, че в края на това зашеметяващо пътуване ме очакваше Уили и животът ми щеше да поеме в друга посока — поличбите претърпяха пълен провал.

В един град в Северна Калифорния, където изнесох предпоследната си беседа, изживях един от онези претенциозни флиртове, които дават материал за долнопробни любовни романи, от онези, дето бях превеждала в младостта си. Уили беше чел „За любовта и сянката“, героите болезнено го вълнуваха и той мислеше, че е намерил в тази книга любовта такава, каквато я желаеше, но все не успяваше да я срещне. Предполагам, че не е знаел къде да я търси — на нашата първа среща ми разказа свенливо, че по онова време давал обявления по вестниците в търсене на партньор. И досега от някой кашон току изпада отговор на негова обява; сред всички тези отговори особено изпъква почти нереалният портрет на гола жена, около която в стегната прегръдка се е увила боа; отдолу без никакъв допълнителен коментар се мъдри телефонен номер. Въпреки влечугото, а може би точно заради него, Уили си направил труда да шофира два часа, за да се запознае с мен. Една от университетските преподавателки, която беше между организаторите на беседите, ми го представи като последния хетеросексуален ерген в Сан Франсиско. След беседата вечерях с една група около кръгла маса в италиански ресторант: той седеше срещу мен с чаша бяло вино в ръка, безмълвен. Признавам, че аз също изпитах любопитство към този американски адвокат с аристократичен вид и копринена вратовръзка, който говореше испански като мексикански бандит и имаше татуировка на лявата си китка. Беше пълнолуние и кадифеният глас на Франк Синатра пееше Strangers in the Night, докато ни сервираха равиоли; това е детайл, забранен в литературата — никой не би се осмелил да събере пълнолунието и Франк Синатра в една и съща книга. Проблемът с художествената литература е, че тя трябва да звучи достоверно, в замяна на това самата действителност рядко е такава. Не мога да си обясня какво привлече Уили, в чието минало изобилстват високите руси жени; аз бях привлечена от историята му. А също и — защо да не си призная — от смесицата между финес и грубост, от силния му характер и от една скрита нежност, която интуитивно долових благодарение на манията си да наблюдавам хората, за да ги изобразявам сетне в книгите си. В началото той не говореше много, задоволи се да ме гледа от отсрещната страна на масата с непроницаемо изражение. След салатата го помолих да ми разкаже живота си — трик, който ми спестява усилията да водя разговор: събеседникът се разпростира в разкази, а умът ми броди из други светове. В този случай обаче не беше нужно да се преструвам, че ми е интересно — едва започнал да говори, осъзнах, че бях попаднала на рядък скъпоценен камък, високоценен от писателите: животът на този човек беше истински роман. Доказателствата, които ми даде през двата часа, прекарани на вечерята, събудиха ненаситно любопитство в мен; през нощта в хотела не можах да мигна, нужно ми беше да узная повече. Късметът беше с мен и на другия ден Уили ме откри в Сан Франсиско — последната спирка от моето турне — и ме покани да се полюбувам на залива от една височина и да вечерям в дома му. Представих си романтична среща в модерен апартамент с изглед към Голдън Гейт, с кактус на вратата, с шампанско и пушена сьомга, но нямаше нищо такова — животът и домът му приличаха на останки от корабокрушение. Взе ме със спортна кола, където едва се побираха двама души и човек пътуваше с колене, залепени за ушите, а задникът му се влачеше по асфалта; беше мръсно, с животински косми, сплескани консервени кутии от безалкохолни напитки, заприличали на вкаменелости пържени картофки и оръжия играчки. Разходката до върха на планината и величествената гледка на залива дълбоко ме разтърсиха, но си помислих, че не след дълго нищо няма да си спомням — виждала бях прекалено много пейзажи и нямах намерение да се връщам в западните части на Съединените щати. Спуснахме се по път с много завои и големи дървета, заслушани в концерт по радиото. Изпитах усещането, че съм изживявала този момент и преди, че съм била многократно на това място, че съм част от него. Сетне разбрах защо: Северна Калифорния прилича на Чили — същите стръмни брегове, възвишенията, растителността, птиците, разположението на облаците в небето.

Едноетажната му къща, измито сива на цвят, беше на самия бряг. Единственото й очарование се състоеше в разбит вълнолом, където се полюшваше лодка, превърната в гнездо на чайки. Посрещна ни синът му Харли — десетгодишно момче, толкова хиперактивно, че приличаше на душевноболен — плезеше ми се и в същото време риташе вратите и изстрелваше гумени снаряди с оръдие. На една полица видях грозни украшения от кристал и порцелан, почти нямаше мебели, ако не се смятат тези в трапезарията. Обясниха ми, че коледната елха се подпалила и мебелировката обгоряла, тогава забелязах, че от тавана още висяха коледни топки, оплетени в десетмесечни паяжини. Предложих да помогна на домакина си да приготвим храната, ала се почувствах изгубена в препълнената с всевъзможни уреди и играчки кухня. Уили ме представи на останалите обитатели на къщата — на големия му син, който по някакво рядко съвпадение беше роден в същия ден и същата година като Паула и който беше толкова дрогиран, че едва си повдигна главата; правеше му компания момиче в същото състояние; на българския емигрант с малката си дъщеря, които похлопали за подслон за една нощ и останали завинаги, и на Джейсън, доведения син, когото Уили прибрал след развода си с майка му — единственият, с когото можах да установя човешко общуване. По-късно разбрах за съществуването на дъщеря, затънала в хероин и проституция, която съм виждала единствено в затвора или в болницата, където тя често се озовава. Три сиви мишки със сдъвкани и кървящи опашки безжизнено лежаха в клетка, а няколко рибки в несвяст плаваха в мътните води на аквариум; имаше и едно едро куче, което се изпика в салона и сетне весело заприпка към морето, а щом дойде време за десерта, се върна, влачейки разлагащия се труп на някаква птица. Едва не побегнах към хотела, ала любопитството ми надделя над паниката и останах. Докато българинът гледаше футболен мач по телевизията и дъщеря му спеше на коленете му, а наркоманите похъркваха в частния си рай, Уили свърши цялата работа — сготви, зареди пералнята с купища дрехи, нахрани многобройните гадинки, изслуша търпеливо една сюрреалистична история, която Джейсън току-що беше написал и ни прочете на глас, и приготви банята на по-малкия си син, който на десет години не можеше да се справи сам. Никога преди не бях виждала баща да изпълнява функциите на майка и това ме развълнува много по-силно, отколкото исках да призная; почувствах се раздвоена между нормалното отблъскване, което това побъркано семейство събуждаше в мен, и опасното омайване от мъж с призвание за майчинство. Може би през онази нощ започнах в ума си да пиша „Безкрайният план“. На другия ден той отново ми се обади — взаимното привличане беше очевидно, но ние разбирахме, че това чувство нямаше бъдеще, защото освен всички явни неудобства — деца, талисмани, език, културни различия и начин на живот — ни разделяха десет часа път със самолет. Така или иначе, реших да отложа целомъдрените си намерения и да прекарам с него една-единствена нощ, па макар и на другата сутрин да трябваше завинаги да се разделим като в лош филм. Този план не можеше да бъде осъществен насаме в моя хотел, а в дома му, понеже той не се престрашаваше да остави малкия си син в ръцете на българина, наркоманите или интелектуалния младеж. Пристигнах с претъпкания си куфар в този необикновен дом, където миризмата на животни се смесваше със соления дъх на морето и с аромата на седемнайсет засадени в бурета розови храста, с мисълта, че можех да преживея незабравима нощ и че във всеки случай нямах какво да губя. „Недей да се чудиш, ако Харли изпадне в нервна криза от ревност, никога не водя приятелки у дома“, ме предупреди Уили и аз облекчено въздъхнах, защото поне нямаше да заваря задушаващата боа навита между хавлиените кърпи; детето обаче ме прие, без да ме погледне. Като чу акцента ми, ме взе за една от многобройните латиноамерикански домашни прислужници, които след първото почистване на тази къща изчезваха изплашени яко дим. Когато установи, че съм в леглото с баща му, беше много късно — аз бях дошла, за да остана. През онази нощ Уили и аз се любихме въпреки отчаяните ритници на момчето по вратата, въпреки воя на кучето и разправиите на другите младежи. Неговата стая беше единственото убежище в този дом — през прозореца надничаха звездите и останките от лодката на вълнолома, създавайки илюзия за покой. До голямото легло видях дървен сандък, лампа и часовник, а до тях имаше музикална система. В гардероба висяха висококачествени ризи и костюми, в банята, в изрядно състояние, намерих същия английски сапун, който дядо ми използваше. Доближих го до лицето си невярваща — от двайсет години не бях вдъхвала този мирис на лавандула и дезинфектант и дяволитото изражение на незабравимия старец ми се усмихна от огледалото. Пленително е да разглеждаш вещите на мъжа, в когото започваш да се влюбваш — те разкриват неговите навици и тайни. Повдигнах покривката на леглото и докоснах белите чаршафи и спартанския матрак, разгледах заглавията на струпаните на пода книги, порових се из шишенцата в аптечката му и освен някакво противоалергично лекарство и хапчета за кучето, не намерих друго; помирисах дрехите му без следа от тютюн или парфюм и за няколко минути научих много за него. Почувствах се като натрапник в неговия свят, където нямаше следи от жена, всичко беше просто, практично и мъжко. Усетих се също така сигурна. Тази строга стая ме приканваше да започна на чисто далеч от Майкъл, Венецуела и миналото. За мен Уили представляваше друга съдба на друг език и в друга страна, все едно се раждах отново, можех да измисля чисто нова версия на самата себе си само за този мъж. Седнах в края на леглото притихнала, като животно нащрек с антени, насочени във всички посоки, изследвайки с петте си сетива и с интуицията сигналите в това чуждо пространство, регистрирайки едва доловимите знаци, скритата информация в стените, в мебелите, в предметите. Стори ми се, че тази чиста стая заличава ужасното впечатление от останалата част на къщата; разбрах, че част от душата на Уили копнееше за ред и изисканост. Сега, след като от няколко години вече живеем заедно, всичко носи моя отпечатък, но аз не съм забравила кой беше той преди. Понякога затварям очи, вглъбявам се, виждам се отново в тази стая и съзирам Уили преди моето идване. Обичам да си спомням уханието на тялото му преди да го бях докоснала, преди да се бяхме смесили и поделили един и същи мирис. Тези кратки мигове на усамотение в неговата спалня, докато той се разправяше с Харли, бяха решаващи: през тези минути си казах, че ще се отдам безрезервно на изживяването от една нова любов. Нещо съществено се промени в мен, при все че още не знаех това. В продължение на девет години, от обърканото време в Мадрид, аз се бях пазила от страсти. Неуспехът с трубадура на вълшебната флейта ми беше дал прост урок по предпазливост. Вярно е, че любови не ми липсваха, но до онази нощ в дома на Уили не се бях отваряла, за да дам и да получа безрезервно; част от мен винаги бдеше и дори в най-интимните и специални срещи, тези, които послужиха за вдъхновение на еротичните сцени от моите романи, предпазвах сърцето си с броня. Преди Уили да затвори вратата, преди да останем сами и да се прегърнем — първо предпазливо, а сетне с необикновена страст, която ни разтърси като удар от гръм, аз вече долавях подсъзнателно, че това не е моментно приключение. През онази нощ се любихме спокойно и бавно, изучавайки картите и пътищата на нашите тела, сякаш разполагахме с цялото време на този свят за нашето пътуване; шепнехме тихичко на онази невъзможна смесица от английски и испански, която от самото начало стана наше есперанто, разказвахме си проблясъци от миналото в почивките между милувките, напълно чужди на ударите по вратата и на лая на кучето. За миг се установи тишина, защото ясно си спомням любовните нашепвания, всяка дума, всяка въздишка. През прозореца се процеждаше бледият отблясък на далечните светлини на залива. Свикнала с горещината във Венецуела, треперех от студ в тази незатоплена стая, въпреки че си бях облякла кашмирената жилетка на Уили, която ме загръщаше до коленете както неговата прегръдка и аромата на английския сапун. През живота си бяхме натрупали опитност, която може би ни послужи да се опознаем и да развием необходимия инстинкт, за да отгатваме желанията на другия, но дори и да бяхме действали непохватно като малки кутрета, мисля, че тази нощ щеше да се окаже решителна и за двама ни. Какво беше новото за него и за мен? Не зная, ала ми харесва да си представям, че е било предначертано да се срещнем, да се познаем и да се обикнем. А може би различното беше, че плавахме между две еднакви по своята мощ течения — страст и нежност. Не мислех за собствените си желания, тялото ми се движеше без нетърпение, без да търси оргазма, със спокойната увереност, че всичко е наред. Изненадах се от сълзите в очите си, размекната от това внезапно чувство на обич, галейки го благодарна и спокойна. Исках да остана до него, не ме изплашиха децата му, не ме уплаши и това, че трябваше да променя своя свят, да се преместя в друга страна; почувствах, че тази любов ще бъде способна да ни обнови, да ни върне донякъде невинността, да измие миналото, да освети тъмните страни от нашите два живота. После заспахме дълбоко сплели ръце и крака, сякаш винаги сме били заедно, така, както заспивахме всяка нощ оттогава.

Самолетът ми за Каракас излиташе много рано, беше още тъмно, когато будилникът ни събуди. Докато аз се къпех, замаяна от умора и от незабравими впечатления, Уили приготви много силно кафе, което успя да ме върне към действителността. Сбогувах се с тази стая, която за няколко часа се беше превърнала в храм, със странното усещане, че скоро отново щях да я видя. На път към летището, когато започна да се развиделява, Уили ми намекна с необяснима срамежливост, че ме харесва.

— Това не значи кой знае какво. Нужно ми е да зная дали случилото се нощес е плод на объркания ми ум или наистина ме обичаш и има ангажимент помежду ни.

Учудването му беше толкова голямо, че се наложи да се отклони от магистралата и да спре колата; аз не знаех, че думата ангажимент никога не се споменава пред американец ерген.

— Едва се познаваме и ти живееш на друг континент!

— Разстоянието ли те притеснява?

— През декември ще дойда да те видя във Венецуела и тогава ще говорим.

— Сега е октомври, до декември може и да не съм жива.

— Болна ли си?

— Не, но човек никога не знае… Виж, Уили, не съм на възраст, на която мога да чакам. Кажи ми отсега дали сме в състояние да дадем шанс на тази любов или е по-добре да забравим.

Пребледнял, той отново запали двигателя и изминахме остатъка от пътя в мълчание. На раздяла ме целуна предпазливо и ми повтори, че ще дойде да ме види през отпуската в края на годината. Щом излетя самолетът, аз се опитах наистина да го забравя, но очевидно не успях, защото едва слязла в Каракас, Николас разбра.

— Какво става с теб, мамо? Изглеждаш странно.

— Съсипана съм от умора, момчето ми, от два месеца съм на път, трябва да си почина, да се преоблека и да се подстрижа.

— Струва ми се, че има още нещо.

— Може би съм влюбена…

— На твоята възраст? В кого? — шумно се разсмя той.

Не бях сигурна в презимето на Уили, но имах телефонния му номер и адреса и следвайки съвета на моя син, който беше на мнение, че трябва да прекарам една седмица в Калифорния, за да си избия този янки от главата, по куриер му изпратих договор от две колони — едната уточняваше моите изисквания, а другата — това, което бях готова да дам в една връзка между нас. Първата колона беше доста по-дълга от втората и включваше основни елементи като вярност, тъй като опитът ми е показал, че изневярата руши любовта и силно изморява, и други интересни неща, като това, че си запазвах правото да обзаведа дома ни по мой вкус. Договорът се основаваше на добронамереността: никой от двама ни не биваше съзнателно да върши неща, които биха могли да наранят другия, а ако това се случеше, щеше да е погрешка, а не от зла воля. На Уили това толкова му хареса, че забрави предпазливостта си на адвокат, подписа документа с намерението да влезе в тон с шегата и ми го върна. Тогава сложих някои дрехи в една чанта заедно с талисманите, които винаги нося със себе си, и помолих сина си да ме закара до летището. „Скоро ще се видим, мамо, след няколко дни ще се върнеш с подвита опашка“, сбогува се шеговито той. От Вирджиния, където следваше магистратура, Паула изрази по телефона съмненията си относно това приключение.

— Познавам те, старушо, ще се оплетеш като в кълчища. За една седмица надали ще се сбогуваш с илюзиите си, както смята Николас. Щом отиваш при този мъж, то е, защото си готова да останеш при него; помисли си добре — сториш ли го — загубена си, понеже ще трябва да се нагърбиш с всичките му проблеми — ми каза тя, ала вече беше късно за разумни предупреждения.

Началото беше истински кошмар. Дотогава бях гледала на Съединените щати като на личен враг заради разрушителната им външна политика по отношение на Латинска Америка и участието им във военния преврат в Чили. Сега ми се налагаше да живея в тази империалистическа държава, да я избродя от край до край, за да разбера сложността й, да я опозная и да я обикна. През последните повече от двайсет години не бях упражнявала английския си, едва разчитах менюто в ресторантите, не разбирах новините по телевизията, нито злободневните теми, а още по-малко — езика на синовете на Уили. При първото ни ходене на кино, когато в тъмнината се озовах до един любовник с карирана риза и каубойски ботуши, крепящ на коленете си голям пакет с пуканки и един литър газирана вода, докато на екрана някакъв безумец мачкаше гърдите на момиче с щипки за лед, реших, че съм на предела на моята издръжливост. Същата вечер говорих с Паула, както често правех. Вместо да ми припомни предупреждението си, тя ми заговори за дълбоките чувства, които ме бяха свързали с Уили от самото начало, и ме посъветва да не разпилявам силите си в дреболии, а да се концентрирам върху истинските проблеми. Наистина, съществуваха много по-сериозни проблеми, отколкото каубойските ботуши и пакета с пуканки, като се започне от странните персонажи, които нахлуваха в дома ни, и се завърши с адаптирането ми към стила и ритъма на Уили, който от осем години живееше като ерген и най-малко от всичко на света желаеше да има властна жена, която да управлява съдбата му. Започнах със закупуването на нови чаршафи и изгорих неговите на клада в двора — символична церемония, имаща за цел да закрепи в съзнанието му идеята за моногамия. „Какво прави тази жена?“, попита Джейсън полузадушен от пушека. „Не се притеснявай, сигурно е някакъв обичай на туземците от нейната страна“, успокои го Харли. Веднага се захванах да изчистя и подредя къщата и вложих такъв плам, че по невнимание всичките инструменти отидоха на боклука. Уили едва не изригна като истински вулкан, ала си спомни основната клауза от нашия договор — не ставаше дума за злонамереност от моя страна, а за грешка. Метлата отнесе старите коледни украшения, колекциите от кристални фигурки и снимките на дългокраки любовници заедно с четири кашона пистолети, картечници, базуки и оръдия на Харли, които бяха заменени с книги и възпитателни играчки. Агонизиращите рибки заминаха в канала, а мишките от клетката пуснах на свобода. Така или иначе, тези животни водеха окаяно съществуване, чиято единствена цел беше взаимно да си дъвчат опашките. Обясних на детето, че клетите гризачи ще си намерят по-достойни занимания в градините на съседите, ала три дни по-късно усетихме леко драскане по вратата и когато я отворихме, видяхме една от мишките с изтърбушен корем да ни гледа с трескав поглед, сякаш молейки да влезе с агонизиращи хрипове. Уили вдигна мишката в ръцете си и през следващите седмици тя спа при нас в стаята и я лекувахме с компреси за раните и с антибиотици, докато здравето й накрая не се възстанови. При вида на толкова промени, българинът офейка в търсене на по-стабилен дом, а след като открадна колата на баща си, големият син също се омете с гаджето си. На Джейсън, който последната година бе почивал денем и купонясвал нощем, не му остана нищо друго, освен да стане рано, да се изкъпе, да подреди стаята и неохотно да отиде на училище. Единствено Харли прие присъствието ми и понесе новите правила с готовност, защото за пръв път се чувстваше сигурен и не беше сам; беше толкова доволен, че с времето прости мистериозното изчезване на талисманите си и на своя боен арсенал. Дотогава той не познаваше ограничения в нищо, държеше се като малък дивак, способен в бунтарски пристъп да счупи стъклата с юмруци. Празнината в сърцето му беше толкова бездънна, че в замяна на достатъчно обич и ведра веселост, с които да я запълни, бе готов да приеме чуждоземната си втора майка, пристигнала, за да разбърка всичко в дома му и да обсеби голяма част от вниманието на баща му към него. Четирите години опит в гимназията в Каракас, където се бях занимавала с трудни деца, не свършиха особена работа при Харли — неговите проблеми не бяха по силите и на най-опитните експерти, а неуморността, с която досаждаше, можеше да изкара от релси и най-търпеливия, но за щастие и двамата изпитвахме един към друг дяволита симпатия, наподобяваща в голяма степен обич, и тя ни помогна да се понасяме един друг.

— Не съм длъжен да те обичам — ми каза с предизвикателна гримаса една седмица след нашето запознанство, когато беше схванал, че никак няма да му е лесно да се отърве от мен.

— Аз — също. Можем да направим усилие и да опитаме да се обикнем, или пък чисто и просто да се държим възпитано един към друг. Какво предпочиташ?

— Да пробваме да се обичаме.

— Добре, а ако не се получи, уважението си остава.

Момчето удържа на думата си. Години наред с несломимо упорство подлагаше нервите ми на изпитание, но също идваше в леглото ми, за да четем приказки, посвещаваше ми най-хубавите си рисунки и дори в най-бурните си нервни изблици не забрави нашия пакт за взаимно уважение. Влезе в живота ми като още едно дете, както и Джейсън. Сега и двамата са истински мъжаги: единият е студент, а другият завършва училище, след като преодоля травмите от детството си; продължаваме да се караме да изхвърлят боклука и да си оправят леглата, но сме добри приятели и със смях си спомняме за паметните стълкновения от миналото. Понякога страхът ме караше да се чувствам победена още преди да сме се опълчили един срещу друг, друг път се чувствах толкова изморена, че търсех поводи да не се прибирам вкъщи. В тези моменти си спомнях думите на чичо Рамон: „Помни, че другите се страхуват повече от теб“, и отново запрягах колата. Изгубих всички битки с тях, но като по чудо спечелих войната.

Още не се бях установила, когато ми предложиха договор от Калифорнийския университет за преподаване на писателски умения на група младежи, които мечтаеха да станат писатели. Как може да се преподава разказването на някаква история? Паула ми даде решението по телефона — „кажи им да напишат лоша книга, това е лесно, всеки може да го стори“, ме посъветва тя иронично. Така и направихме. Всеки един от групата забрави тайната си суета, която го тласкаше да напише най-великия американски роман и с въодушевление започна да пише без страх. В процеса на работа прекроявахме, преправяхме, поправяхме и изглаждахме: след много спорове и смях, те завършиха проектите си, а една от творбите малко след това бе публикувана с шумен успех от голямо издателство в Ню Йорк. Оттогава, обземат ли ме съмнения, си повтарям, че ще напиша лоша книга, и тогава паниката си тръгва. Преместих една маса в стаята на Уили и там, седнала до прозореца, пишех на тефтер с линии, също такъв, какъвто ползвам сега, за да запечатам спомените си. През свободното от лекции, от ученически домашни, от пътуване до университета Бъркли, от домакинска работа и от проблемите с Харли време написах почти неусетно през тази година на напрегнат живот в Съединените щати няколко разказа с карибски привкус, които не след дълго бяха отпечатани под заглавието „Приказки на Ева Луна“. Това бяха дарове, изпратени от друго измерение. Получих всеки един от тях завършен като прекрасна ябълка от първия до последния ред по същия начин, както ми бе нашепнат „Две думи“ по време на задръстване на една магистрала в Каракас. Романът е дълготрайно начинание, в него имат първостепенно значение издръжливостта и дисциплината, то е като да бродираш сложен многоцветен гоблен; работи се от опаката страна с търпение, бод по бод, вглеждайки се и в най-малката подробност, за да не се виждат възлите, следвайки неясен рисунък, който може да се оцени едва накрая, след като везмото е приключено и гобленът се обръща от лицевата страна, за да се види завършената картина. С малко повече късмет цялостното очарование прикрива дефектите и несполуките при изпълнението. В замяна на това, при разказа всичко се вижда, нищо не трябва да липсва, нито да е в излишък, авторът разполага с точно определено пространство и с малко време; ако се правят много поправки, се изгубва полъхът чист въздух, необходим на читателя, за да полети. То е като да изстреляш стрела — необходими са усетът, опитът и точността на добър стрелец, нужна е сила, за да стреляш; око — за да премериш разстоянието и скоростта; късмет — за да улучиш право в целта. Романът се пише с много труд, а разказът — с вдъхновение; за мен това е жанр труден колкото и поезията; не мисля, че отново ще се върна към него, освен ако, както тези „Приказки на Ева Луна“, не ми бъде дарен от небесата. За пореден път се убедих, че времето насаме с писането е за мен вълшебно, то е магически час, единственото ми спасение, когато всичко край мен заплашва да се сгромоляса.

Последният разказ от сборника „Сътворени сме от кал“ се основава на трагедия, разиграла се в Колумбия през 1985 година, когато зловещото изригване на вулкана Невадо дел Руис търкаля лавина от разтопен сняг по склона и погребва цяло село. Хиляди души биват убити, но светът си спомня за това бедствие преди всичко чрез Омайра Санчес, тринайсетгодишно момиче, което става жертва на размекнатия сняг. В продължение на три дни тя агонизира ужасяващо бавно пред фотографи, журналисти и телевизионни оператори, които пристигат с хеликоптери. Оттогава очите й от екрана мъчително се запечатаха в сърцето ми. Още държа снимката й на бюрото си и многократно съм я съзерцавала, мъчейки се да прозра значението на нейното мъченичество. Три години по-късно в Калифорния се опитах да разкажа историята — правех го като някакво заклинание, за да прогоня кошмара; исках да опиша страданието на това клето, погребано живо в снега момиче, но колкото повече напредвах, осъзнавах, че не това е същината на разказа. Обърнах го, за да видя дали не мога да разкажа фактите чрез чувствата на мъжа, който е до момичето през трите дни; когато завърших и тази версия, разбрах, че и сега не съм предала правилното значение. Истинската история е историята на една жена — и тази жена съм аз — която наблюдава на екрана мъжа, помагащ на момичето. Разказът е за моите чувства и за неизбежните промени, които претърпявам, ставайки свидетел на агонията на това дете. След като бе публикувана в сборник от разкази, реших, че съм свършила с историята за Омайра, но скоро си дадох сметка, че не е така, тя е настойчив ангел, който няма да ми позволи да го забравя. Когато Паула изпадна в кома и я видях като затворничка в леглото си, безжизнена, умираща бавно пред безпомощните погледи на всички ни, образът на Омайра Санчес изникна в паметта ми. Дъщеря ми попадна в плен на собственото си тяло по същия начин, както онова момиче в калта. Чак тогава проумях защо толкова години бях живяла с мисълта за нея и най-сетне разгадах посланието на изразителните й черни очи — търпение, смелост, примирение, достойнство пред смъртта. Когато напиша нещо, страхувам се, че може да се сбъдне, когато обичам прекалено много някого, боя се да не го загубя; въпреки това не мога да престана да пиша, нито да обичам…

Тъй като опустошителната ярост на метлата ми не успя да проникне действително в хаоса на това жилище, убедих Уили, че беше по-лесно да се преместим, отколкото да почистим, и така се озовахме в тази къща на духове. Същата година Паула се запозна с Ернесто и заживяха за известно време заедно във Вирджиния; в това време Николас, останал сам в голямата къща в Каракас, ни викаше, защото се чувстваше изоставен. Не след дълго в живота му се появи Селия и му откри някои тайни, и в еуфорията от току-що откритата любов сестра му и майка му минаха на заден план. Говорехме по телефона в сложни триъгълни конфигурации, разказвахме си последните приключения и възторжено обсъждахме страхотното съвпадение, по силата на което и тримата се бяхме влюбили по едно и също време. Паула чакаше с нетърпение да завърши, за да отиде с Ернесто в Испания, където щяха да започнат втория етап от живота си заедно. Николас ни обясни, че годеницата му принадлежала към най-реакционния сектор на католическата църква, и дума не можело да става да спи с нея под един покрив, без да са женени; затова възнамеряваха да сторят това възможно най-бързо. Трудно беше да се разбере какво го свързва с момиче, чиито идеи бяха толкова различни от неговите, ала той отвърна доста сдържано, че Селия била невероятна във всичко останало и че ако не оказваме натиск над нея, със сигурност щяла да изостави религиозния си фанатизъм. За пореден път времето показа, че е прав. Непобедимата стратегия на сина ми се състои в това да стои здраво на позициите си, да отпуска юздите и да чака, избягвайки ненужни конфронтации. В крайна сметка побеждава, защото другият се изморява. На четири годинки, когато го накарах да си оправя леглото, отговори на още бебешкия си език, че е готов да върши каквато и да е домакинска работа, само не и тази. Беше напразно да го принуждавам, първо подкупи Паула, а после се помоли на Грани, която скришом се промъкваше през прозореца, за да му помогне, докато не я хванах, и тогава се развихри единствената разправия помежду ни. Помислих си, че упорството на Николас няма да трае вечно, ала ето че той навърши двайсет и две години и спи на земята при кучетата като просяк. Сега, когато имаше годеница, въпросът с леглото вече не беше в мои ръце. Докато правеше първите стъпки в любовта със Селия и учеше информатика в университета, научи карате и кунг-фу, за да се отбранява в случай на нужда, тъй като престъпният свят в Каракас беше набелязал дома му и влизаха да крадат посред бял ден, вероятно с благословията на полицията. Посредством неуморната ни кореспонденция, мама беше в течение на най-малките подробности от авантюрата ми в Съединените щати, но все пак остана доста изненадана, когато дойде да ме види в моя нов дом. За да й направя добро впечатление, колосах покривките, прикрих със саксии петната от кучето, накарах Харли да ми се закълне, че ще се държи човешки, а баща му — че няма да говори неприлични думи на испански в нейно присъствие. Уили не само че шлифова речника си, но и събу каубойските си ботуши и отиде при дерматолог да му заличи татуировката с лазер; остави обаче черепа на ръката си, защото само аз го виждам. Мама първа произнесе думата брак по същия начин, както преди много години бе сторила с Майкъл. „Докога възнамеряваш да му бъдеш любима? Ако ще живееш в тази разруха, поне се омъжи, така хората няма да говорят и ще получиш нормална виза. А може би смяташ завинаги да пребиваваш незаконно?“, попита с тона, който така добре познавам. Намекът й отприщи изблик на ентусиазъм у Харли, който вече беше свикнал с присъствието ми, и паническа криза у Уили, който имаше два развода зад гърба си и цяла броеница от злополучни любови. Поиска ми време да обмисли и това ми се стори разумно; дадох му срок от двайсет и четири часа, в противен случай се връщах във Венецуела. Оженихме се.

В това време в Чили родителите ми се готвеха да гласуват в референдума, който трябваше да реши съдбата на диктатурата. Една от клаузите на създадената от Пиночет конституция, за да узакони положението си на президент, гласеше, че през 1988 година ще се проведе допитване до народа, за да се реши ще продължи ли да управлява неговото правителство. В случай че това се отхвърлеше, щяха да бъдат свикани демократични избори през следващата година. Генералът никога не бе предполагал, че собствената му игра може да стане причина за неговия провал. Военните, решени да векуват на власт, не бяха пресметнали, че въпреки модернизацията и техническия прогрес, през изминалите години беше нараствало недоволството, народът беше получил сурови уроци и се беше организирал. Пиночет разгърна масова пропагандна кампания, докато опозицията се ползваше само с петнайсет минути време на ден по телевизията в единайсет часа вечерта, когато се очакваше хората да са заспали. Минути преди този час иззвъняваха три милиона будилници и чилийците се отърсваха от съня, за да гледат този приказен четвърт час, през който народното хитроумие граничеше с гениалността. Кампанията на НЕ-то се характеризираше с хумор, младежки дух, помирение и надежда. Кампанията на ДА-то представляваше някакво изчадие от военни маршове, заплахи, речи на генерала, обграден от патриотични символи, откъси от стари документални филми, които показваха как хората се редят на опашка по време на управлението на Народното единство. Ако още имаше такива, които не бяха направили своя избор, искрата на НЕ-то победи тромавата отегчителност на ДА-то и Пиночет загуби в референдума. През онази година в един великолепен пролетен ден кацнахме с Уили в Сантяго след тринайсетгодишно отсъствие. Веднага бях заобиколена от група карабинери и наново усетих да ме пробожда страхът, ала скоро с изненада открих, че те не бяха дошли, за да ме отведат в затвора, а за да ме пазят от попълзновенията на малка група хора, които се опитваха да ме приветстват и скандираха името ми. Помислих си, че ме бъркат с братовчедка ми Исабел, дъщерята на Салвадор Алиенде, но няколко души пристъпиха напред с книгите ми, за да им дам автограф. Първият ми роман беше победил цензурата, циркулирайки фотокопиран от ръка на ръка, докато накрая влязъл открито в книжарниците, събуждайки по този начин интереса на добронамерени читатели, които бяха посегнали към книгата, водени единствено от желание за противопоставяне. След това узнах, че един приятел журналист оповестил пристигането ми по радиото и дискретното посещение, което бях планирала, се превърна в новина. За да се пошегува, той беше съобщил също така, че съм се омъжила за милионер от Тексас, собственик на петролни кладенци, и аз завоювах слава, каквато не би било по силите ми да си спечеля от литература. Не мога да опиша вълнението, което изпитах, когато прелетях над величествените върхове на Андите и отново стъпих на родна земя, вдъхнах хладния въздух в долината, чух познатия акцент и изслушах на паспортната проверка при влизане тържествения поздрав, звучащ почти като предупреждение, типичен за нашите чиновници. Усетих, че коленете ми омекват и Уили ме подхвана, докато преминем през паспортната проверка. Сетне видях родителите си и баба Хилда да протягат ръце към мен. Това завръщане в родината за мен е най-съвършената метафора на моя живот. Напуснах Чили, бягайки, изплашена и сама в един облачен зимен следобед и се завърнах тържествуваща, подръка с моя съпруг в една прекрасна лятна утрин. Животът ми е направен от контрасти, научих се да виждам двете страни на монетата. В миговете на успех не забравям, че по пътя ме пресрещат и моменти на голяма болка, а когато съм затънала в злочестия, очаквам слънцето, което няма как да не изгрее. При това първо завръщане ме посрещнаха с обич, но свенливо, защото юмрукът на диктатурата още беше стегнат. Отидох в Исла Негра да посетя пустеещия от много години дом на Пабло Неруда — там духът на стария поет още седи с лице към морето и пише безсмъртни стихове, а вятърът удря голямата корабна камбана, зовейки чайките. На дъсчената ограда около къщата се виждат стотици послания, някои са написани с молив върху изтритите букви на предишни, измити вече от капризите на времето; други са издялани с нож в прояденото от морска сол дърво. Това са послания за надежда към народния поет, който още живее в сърцето на милиони чилийци. Срещнах се с приятелките си и се видях отново с Франсиско, който не се беше променил много през тези години и с когото споделяхме една толкова чиста любов, че никога не се осмелихме да заговорим за нея. Качихме се заедно на хълма Сан Кристобал, за да погледнем света отвисоко и да си спомним за времето, когато намирахме тук убежище от жестокото ежедневие. Посетих Майкъл — женен и дядо на друго семейство, живеещ в къщата, построена от баща му, такъв живот, за какъвто бе мечтал на младини; човек би казал, че загубите, изневерите, изгнанието и други нещастия са били само някаква скоба в съвършената организация на неговата съдба. Посрещна ме любезно, повървяхме по улиците на нашия стар квартал и звъннахме на звънеца на къщата, където бяха расли Паула и Николас — незабележима със своята сламена перука и черешата до прозореца. Отвори ни усмихната жена, която ведро изслуша нашите сантиментални обяснения и без повече въпроси ни пусна да влезем и да я обходим цялата. На пода имаше играчки на чужди деца, а по стените — снимки на други лица, но в атмосферата още витаеха нашите спомени. Всичко изглеждаше по-малко и обвито в онази мека патина в цвят сепия на почти забравените спомени. Сбогувахме се с Майкъл на улицата и едва изгубила го от поглед, избухнах в безутешен плач. Плачех за онова съвършено време на нашата първа младост, когато искрено се обичахме и мислехме, че ще е завинаги, когато децата ни бяха малки и вярвахме, че сме способни да ги защитим от всяко зло. Какво стана с нас? Може би идваме на този свят, за да търсим любовта, да я намерим и после да я изгубим, и после отново и отново все същото. С всяка нова любов се раждаме повторно и с всяка любов, която приключва, в сърцата ни се отваря рана. Аз съм покрита с горди белези.

Една година по-късно се върнах, за да гласувам в първите избори след военния преврат. След като загуби в референдума и попадна в мрежите на собствената си конституция, Пиночет трябваше да свика избори. Кандидатира се в тях с арогантността на победител, без нито за миг да допусне, че опозицията може да му нанесе поражение, тъй като разчиташе на монолитното единство на въоръжените сили, на подкрепата на най-могъщите сектори на икономиката, на една струваща милиони предизборна кампания и на страха, който мнозина изпитваха от свободата. В негова полза беше и едно историческо развитие, осеяно с непримирими битки между политическите партии; минало, натежало от ненавист и неуредени сметки, така че беше почти невъзможно да се стигне до споразумение; все пак, отхвърлянето на диктатурата натежа повече от идеологическите различия, оформи се съглашение между опозиционни партии и през 1989 година техният кандидат спечели изборите и се превърна в първия законен президент след Салвадор Алиенде. Пиночет трябваше да предаде лентата и президентското кресло и да отстъпи назад; ала той не се оттегли напълно, мечът му продължи да виси над главите на чилийците. Страната се събуди от шестнайсетгодишна летаргия и направи първите си стъпки в една демокрация на прехода, в която генерал Пиночет продължи да е главнокомандващ на въоръжените сили още осем години — част от Конгреса и целият Върховен съд бяха назначени от него, а военните и икономически структури си останаха непокътнати. Нямаше да има възмездие за извършените престъпления, виновниците бяха защитени от Закона за амнистията, който самите те приеха в своя полза. „Няма да позволя и косъм да падне от главите на моите войници“, заплаши Пиночет и държавата изпълни условията му мълчаливо, от страх пред втори преврат. Жертвите на репресиите, Маурейра и още хиляди други, останаха потопени в траур и продължиха да чакат. Може би правосъдието и истината биха помогнали да зараснат раните на Чили, но надменността на военните попречи на това. Демокрацията щеше да напредва бавно и лъкатушейки като рак.

Нощес Паула дойде отново, видях я да влиза в стаята ми с лека стъпка и с нейната затрогваща грациозност, такава, каквато беше преди болестта да я съсипе, по нощница и пантофи; покачи се на леглото ми, седна в краката ми и ми заговори с тона, който използваше, когато ми доверяваше тайните си. „Чуй ме, мамо, събуди се, не искам да си мислиш, че сънуваш. Дошла съм да те помоля за помощ… искам да умра, а не мога. Виждам пред себе си лъчезарен път, ала не мога да направя последната стъпка, сякаш съм в капан. В леглото ми е само изстрадалото ми тяло, което отпада от ден на ден, жаждата ме изсушава, моля за покой, но никой не ме чува. Много съм изморена. Защо е всичко това? Ти често говориш за духовете закрилници, попитай ги каква е моята мисия, какво трябва да сторя. Предполагам, че няма от какво да се страхувам, смъртта е само праг, подобно на раждането; съжалявам, че не успях да запазя паметта си, но, така или иначе, вече съм се освободила от нея и когато си тръгна, ще бъда гола. Единственият спомен, който отнасям, е за тези, които обичам и оставям тук, винаги ще бъда свързана по някакъв начин с теб. Спомняш ли си последното, което ти казах, преди да пропадна в тази дълга нощ? «Обичам те, мамо», това ти казах. Сега ти го повтарям и всяка нощ ще го изричам в сънищата ти, докато си жива. Възпира ме донякъде само това, че си тръгвам сама, с теб за ръка би било много по-лесно да прекрача отвъд, безкрайната самота на смъртта ме плаши. Помогни ми и този път, мамо. Ти се бори като лъвица, за да ме спасиш, ала действителността те победи, вече е безполезно, предай се, откажи се от лекари, магьосници и молитви, защото нищо няма да ми върне здравето, чудо няма да стане, никой не може да промени посоката на съдбата ми, а и аз не го искам, моето време свърши и е време за сбогом. Всички в семейството разбират това, с изключение на теб, искат да дойде часът на моето освобождение; само ти все още не можеш да приемеш, че никога вече няма да бъда както преди. Погледни увреденото ми тяло, помисли за душата ми, която иска да се откъсне, и за ужасните възли, които я задържат. Ах, старушо, това е много мъчително за мен и знам, че за теб — също… Какво можем да направим? В Чили баба и дядо се молят за мен; баща ми се е вкопчил в поетичния спомен за дъщеря призрак, а на другия край на света Ернесто се бори в море от двойственост и все още не разбира, че завинаги ме е изгубил. Всъщност вече е вдовец, ала няма да може да ме оплаква, нито да обича друга жена, докато тялото ми продължава да диша в твоя дом. За краткото време, през което бяхме заедно, живяхме много щастливо, оставям му толкова прекрасни спомени, че годините няма да му стигнат да ги вика в паметта си; кажи му, че няма да го изоставя, никога няма да бъде сам, ще бъда негов ангел-хранител, както и твой. Двайсет и осемте години, които прекарахме заедно с теб, също бяха много щастливи, не се измъчвай и не мисли за това, което е можело да бъде, но не е станало, нито за това какво би трябвало да сториш по друг начин, нито за пропуските и грешките… избий си това от главата! След смъртта ми ще бъдем свързани така, както си свързана с твоите баба и дядо и с Грани; ще ме носиш в себе си като постоянно присъствие, ще идвам, щом ме повикаш, ще общуваме по-лесно, когато няма да виждаш пред себе си окаяното ми болно тяло, и аз ще се изправям пред теб отново както в най-хубавите ни мигове. Спомняш ли си как танцувахме пасо добле по улиците на Толедо, прескачайки локвите и смеейки се в дъжда под онзи черен чадър? И изплашените лица на японските туристи, които ни снимаха? Такава искам да ме виждаш отсега нататък — близки приятелки, две щастливи жени, които отправят предизвикателство към дъжда. Да… имах прекрасен живот… Колко е трудно човек да се отдели от света! Ала не съм способна да водя едно жалко съществуване още седем години, както смята доктор Шима; брат ми знае това и единствено той има смелост да ме освободи; аз бих направила същото за него. Николас не е забравил предишното ни съучастничество, идеите му са ясни, а сърцето — спокойно. Спомняш ли си как ме бранеше от сянката на дракона на прозореца? Не можеш да си представиш колко прегрешения сме прикривали заедно, колко сме те мамели, за да се укриваме един друг, нито пък колко пъти си наказвала единия заради грешки на другия, без когато и да било да сме се обвинявали помежду си. Не очаквам да ми помогнеш да умра, никой не може да те моли за това, а просто да не ме задържаш повече. Дай шанс на Николас. Как да ми помогне, ако ти никога не ме оставяш сама? Моля те, мамо, не се натъжавай…“

„Събуди се, плачеш насън!“ Чувам гласа на У или, който идва от много далеч, и се потапям още повече в тъмнината, за да не изчезне Паула, защото това е може би нейното последно посещение, може би никога вече не ще чуя нейния глас. „Събуди се, събуди се, това е кошмар…“, ме разтърсва мъжът ми. „Почакай! Искам да дойда с теб!“ извиквам, а той пали лампата и понечва да ме вземе в ръцете си, но аз рязко го отблъсвам, защото от вратата Паула ми се усмихва и ми маха с ръка за сбогом, а сетне се отдалечава по коридора с бялата, понесла я като на криле, нощница, и с боси, едва докосващи пода, крака. До леглото ми остават пантофките й от заешка кожа.

Пристигна Хуан, който ще остане две седмици, за да вземе участие в семинар по теология. Беше много зает в обсъждания за Божието провидение, но намери начин да прекара много часове заедно с мен и Паула. Откакто изостави марксистките си убеждения, за да се отдаде на божествените науки, нещо, което не смогвам да определя, се промени в неговия вид — главата му леко се наклони на една страна, движенията му станаха бавни, погледът — по-състрадателен, речникът — по-подбран и вече не завършва всяка фраза с неприлична дума както преди. Възнамерявам през тези дни да пропъдя този смирен вид у него — не бих понесла религията да потисне чувството му за хумор. Брат ми се самоокачествява в ролята си на пастор като управител на страданието; дните му минават в старание да утеши и да помогне на отчаяните, да разпредели оскъдните средства на разположение между умиращи, дрогирани, проститутки, изоставени деца и други клетници от необятния Двор на чудесата[9], който представлява човечеството; сърцето му едва побира толкова мъка. Тъй като живее в най-консервативния район на Съединените щати, Калифорния му се струва земя на чудаци. Случи му се да наблюдава шествие на хомосексуалисти, пищен карнавал в чест на бога Дионисий, а в Бъркли присъства на трескави демонстрации за и против аборта, на политически свади в университетския град и на изява на улични проповедници, гръмогласно разпространяващи учението си сред просяци и остарели хипита — последен отзвук от шейсетте години, накичени с манистени огърлици и с нарисувани по бузите цветя. Хуан ужасен разбра, че на семинара предлагат курс по теология на Улауп и друг на тема „Как да си изкарваме прехраната, поругавайки Библията“. При всяко посещение на скъпия ми брат оплакваме съдбата на Паула скрити в най-затънтения ъгъл на къщата, за да не ни види никой, но освен това се и смеем както на младини, когато откривахме света и се смятахме за непобедими. С него мога да споделям най-съкровените си тайни. Изслушвам съветите му, докато разбърквам тенджерата на печката, за да го нагостя с нови вегетариански гозби, ала напразно, защото той едва бодва няколко парченца — изхранва се с идеи и с книги. Прекарва дълги часове насаме с Паула и мисля, че се моли до нея. Вече не се обзалага, че ще оздравее, казва, че духът й се усеща като много силно присъствие в дома, че разтваря пред нас духовни пътища и помита дребнавостите в нашия живот, оставяйки само същественото. В инвалидната си количка, с изпразнен поглед, неподвижна и бледа, тя е като ангел, който открехва пред нас божествените двери, за да надникнем в необятното небесно царство.

— Паула се прощава със света. Изтощена е, Хуан.

— Какво мислиш да правиш?

— Бих й помогнала да умре, ако знаех как.

— Не си и помисляй! Вината ще тегне над теб до края на дните ти.

— Чувствам се по-виновна, задето я оставям така да се мъчи… Какво ще стане, ако умра преди нея? Представи си, че не издържа, кой ще я гледа тогава?

— Този миг не е настъпил. Нищо не печелиш, като предварително мислиш за това. Животът и смъртта следват своя ход. Бог не ни изпраща страдания без сила, за да ги понесем.

— Четеш ми проповед като свещеник, Хуан…

— Паула не ти принадлежи. Не трябва изкуствено да удължаваш живота й, но и не можеш да го съкратиш.

— Къде е границата на изкуственото удължаване? Видя ли долу болницата, която сме оборудвали? Контролирам всяка функция на нейното тяло, измервам дори капките вода, които поема; на масата има цяла дузина флакони и спринцовки. Ако не я храня през тръбата в стомаха й, ще умре от глад за една седмица, защото дори не може да гълта.

— Имаш ли сили да й спреш храната?

— Не, никога, ала ако знаех как безболезнено да ускоря смъртта й, мисля, че бих го сторила. Ако аз не направя това, рано или късно ще се наложи Николас да се заеме, а не е справедливо той да поема такава отговорност. Имам шепа сънотворни лекарства, които пазя от няколко месеца, но не знам дали са достатъчни.

— Ах, сестрице, нима е възможно такова страдание?

— Не зная. Ако можех да й дам своя живот и да умра вместо нея! Чувствам се изгубена, не зная коя съм, опитвам се да си спомня коя бях преди, ала откривам само костюми, маски, проекции, замъглени образи на жена, която не успявам да разпозная. Дали съм феминистката, която исках да бъда, или съм онази леконравна девойка, която се появи по телевизията с щраусово перо отзад? Майката орлица, невярната съпруга, храбрата авантюристка или пък страхлива жена? Аз ли укривах преследвани от хунтата, или пък съм онази, която избяга, защото не можа да понесе страха? Прекалено много противоречия…

— Ти си всичко това, но също и самурай, който се бори срещу смъртта.

— Борех се, Хуан. Вече съм победена.

Тежки времена, изминаха седмици на такава тревога, че не искам да виждам никого, едва говоря, едва се храня и спя, пиша в продължение на безкрайни часове. Продължавам да слабея. Досега бях толкова заета да се боря срещу болестта, че успявах да се самозалъгвам и да си представям, че съм способна да спечеля тази титанична битка, ала вече зная, че Паула си отива, стремежите ми са абсурдни, тя е изчерпана, повтаря ми го в моите сънища нощем, на събуждане сутрин, дори когато отивам да се поразходя в гората, бризът довява думите й. Привидно всичко си е същото с изключение на тези спешни послания; гласът й, молещ за помощ, става все по-слаб и по-слаб. Не само аз го чувам — жените, които се грижат за нея, също започват да си взимат сбогом. Масажистката реши, че няма смисъл сеансите да продължават, защото, както тя самата казва, момичето, така или иначе, не се повлиява. Физиотерапевтът се обади, пелтечещ по телефона, оплете се в извинения и накрая призна, че това неизлечимо заболяване изсмуква енергията му. Дойде и зъболекарката — млада жена на възрастта на Паула със същите дълги коси и плътни вежди като нея — толкова си приличат, че биха могли да минат за сестри. На всеки петнайсет дни й почиства зъбите много внимателно, за да не я измъчва, сетне си тръгва набързо, без да ме погледне, опитвайки се да скрие разстроеното си лице. Отказва да приеме пари, досега не съм намерила начин да я накарам да ми даде сметката. Работим двете заедно, защото Паула се вцепенява, когато някой докосне лицето й — само аз мога да й отворя устата и да й измия зъбите. Този път видях, че жената е притеснена — колкото и да се старая в ежедневната хигиена, явили са се проблеми с венците. Доктор Шима се отбива често тук на връщане от работа и ми предава послания от пръчиците И Чинг. Заставаме до леглото и разговаряме за душата и за това как да приемем смъртта. „Когато тя ни напусне, в мен ще се отвори голяма празнина, свикнах с Паула, тя е изключително важна в живота ми“, казва той. Доктор Форестър също изглежда обезпокоена — след последния преглед дълго мълча, обмисляйки диагнозата, и накрая каза, че от клинична гледна точка почти няма промяна, но въпреки това Паула изглежда все по-далечна, спи прекалено много, погледът й е стъклен, вече не се стряска от шумове, мозъчната й функция е намаляла. При все това се е разхубавила — китките и глезените й са станали по-изящни, шията — по-дълга; по бледите бузи драматично се открояват дългите й черни мигли; лицето й има ангелско изражение, сякаш най-сетне е изкупила съмненията и е намерила Божествения извор, който така усърдно търсеше. Колко е различна от мен! Не съзирам нищо мое в нея. Нито пък нещо от майка ми или от баба, с изключение на големите тъмни и някак меланхолични очи. Коя е дъщеря ми? Какво случайно съчетание на хромозоми, плаващи от едно поколение в друго в най-потайните пространства на кръвта и надеждата, е дало облик на тази жена?

Николас и Селия са край нас, прекарваме заедно голяма част от деня в стаята на Паула, която сега е затворена. През лятото къпехме децата на терасата в един надуваем басейн, където плаваха мъртви дългокраки птици и парчета омекнали бисквити, а в това време болната си почиваше на сянка; ала сега, когато лятото премина и започва зимата, се прибрахме вътре вкъщи и се настанихме в нейната стая. Селия е мой безусловен съюзник — великодушна и твърда, от няколко месеца тя изпълнява функциите на моя секретарка; нямам настроение да върша работата си и без нея сигурно щях вече да съм смазана под планина от книжа. Неизменно носи децата на ръце или пък отстрани на хълбоците си, блузата й е разкопчана, готова да накърми Андреа. Моята внучка винаги е щастлива, играе си сама и заспива, изтегната на пода, като смуче крайче от пелената си; толкова е тиха, че забравяме къде сме я оставили и по невнимание току-виж сме я стъпкали. Щом свикна с мъката, ще подхвана задълженията си на баба: ще измислям приказки за внуците си, ще пека бисквити, ще изработвам кукли и ярки костюми и с тях ще напълня сандъка за театрални аксесоари. Липсва ми Грани, ако беше жива, щеше да е около осемдесетгодишна чудата и леко чалната старица с почти окапала коса, но с непокътната дарба да отглежда правнуци.

Тази година се влачеше безкрайно бавно и въпреки това не зная къде потънаха всички часове и дни. Нужно ми е време, време, за да разсея неясноти, за да заздравеят раните ми и за да се обновя. Каква ли ще бъда на шейсет години? Жената, която съм сега, не притежава нито една клетка от момичето, което бях, с изключение на паметта, която неотстъпно упорства. Колко време е необходимо, за да премина през този тъмен тунел? Колко време, за да се изправя отново на крака?

Пазя запечатаното писмо на Паула в същата метална кутия, в която са и реликвите от Меме. Често го вадя с преклонение, като свята вещ, въобразявайки си, че съдържа обяснението, за което копнея, изкушена да го прочета, но и парализирана от суеверен страх. Питам се защо една млада, здрава и влюбена жена е написала по средата на медения си месец писмо, което да бъде отворено след нейната смърт, какво ли е видяла в своя кошмар… Какви тайни крие животът на моята дъщеря? Подреждам стари снимки и я намирам свежа и жизнена, прегърната с мъжа си, с брат си или с приятели. На всички, с изключение на сватбената й снимка, е облечена с джинси и семпла блуза, косата й е вързана с шалче, без украшения — такава трябва да я помня. Това усмихнато момиче обаче бе заместено от една меланхолична фигура, потънала в самота и мълчание. „Да отворим писмото“, настоя Селия за хиляден път. През последните дни не можех да общувам с Паула, тя вече не ме посещава; преди беше достатъчно да вляза в стаята й и отгатвах, че е жадна, че е изтръпнала, че кръвното й налягане и температурата се колебаят, ала вече не мога да предугаждам потребностите й. „Добре, да отворим писмото“, съгласих се най-сетне. Взех кутията, с треперещи пръсти отворих плика, извадих два листа, изписани с нейния добре оформен и красив почерк, и зачетох на глас. Ясните й слова достигнаха до нас от друго време:

Не желая да бъда пленница в тялото си. Освободена от него, ще мога отблизо да съпровождам тези, които обичам, макар и пръснати из четирите краища на планетата. Трудно е да обясня цялата обич, която оставям след себе си, дълбочината на чувствата, които ме свързват с Ернесто, с моите родители, с брат ми, с баба и дядо. Зная, че ще ме помните и докато това е така, ще бъда с вас. Искам да бъда кремирана и пепелта ми да бъде разпръсната сред природата, не желая никъде да има надгробен камък с моето име, предпочитам да остана в сърцата на близките си и да се върна в земята. Имам спестявания — използвайте ги за подпомагане на деца, които се нуждаят от храна и образование. Раздайте вещите ми на онези, които биха искали да получат нещо за спомен от мен, всъщност няма кой знае колко много. Моля ви, не бъдете тъжни, продължавам да съм с вас и то още по-близо отпреди. След време духовете ни ще се съберат, но засега ще продължим да бъдем заедно чрез вашите спомени. Ернесто… обичах те дълбоко и продължавам да те обичам; ти си изключителен мъж и не се съмнявам, че ще бъдеш щастлив дори когато си отида. Мамо, татко, Нико, бабо и дядо, вие сте най-прекрасното семейство, което можеше да ми бъде отредено. Не ме забравяйте и гледайте по-ведро! Помнете, че ние, духовете, помагаме, съпътстваме и закриляме по-добре онези, които са щастливи.

Обичам ви много.

Паула.

Зимата се върна, не престава да вали дъжд, студено е и с всеки изминал ден ти отпадаш все повече и повече. Прости ми, че толкова дълго те накарах да чакаш, дъще… Забавих се, ала вече нямам съмнения, писмото ти всичко разкрива. Разчитай на мен, обещавам ти, че ще ти помогна, само ми дай още малко време. Сядам до теб в покоя на твоята стая през тази зима, която ще бъде вечна за мен; двете сме сами, както толкова други пъти през изминалите месеци, и аз се отварям за болката, без да й оказвам никаква съпротива. Облягам глава на скута ти и усещам неравномерния пулс на сърцето ти, топлината на кожата ти, бавния ритъм на въздуха в гърдите ти; затварям очи и за миг си представям, че просто спиш. Но мъката се отприщва в мен с трясъка на буря и нощницата ти се мокри от моите сълзи, а отдън земя се надига изначален рев, проправя си път през тялото ми като копие, изпълва устата ми. Уверяват ме, че не страдаш. Откъде знаят? Може би вече си свикнала с желязната ризница на парализата и не си спомняш вкуса на прасковата или простичкото удоволствие от прокарването на пръсти през косата; ала душата ти е пленница и копнее да се освободи. Тази натрапчива мисъл не ми дава покой, разбирам, че съм се провалила по отношение на най-голямото предизвикателство в моя живот. Стига! Виж какво е останало от теб, дъще, за Бога… Това си видяла в онова предчувствие през твоя меден месец и затова си написала писмото. „Паула е вече светица на небето, страданието я е измило от всеки грях“, ми казва Инес, болногледачката от Салвадор, обсипаната с белези, която те глези като бебе. Как само се грижим за теб! Не си сама нито денем, нито нощем, на всеки половин час те разместваме, за да поддържаме малкото останала гъвкавост; бдим над всяка капка вода и над всеки грам от твоята храна, получаваш лекарствата на минутата, преди да те облечем, те къпем и те масажираме с балсами, за да укрепне твоята кожа. „Невероятно е това, което постигнахте, в никоя болница не би била гледана по-добре“, казва доктор Форестър. „Ще издържи седем години“, предрича доктор Шима. Защо е всичкото това старание? Ти приличаш на спящата красавица в кристалния ковчег от приказката, с тази разлика, че теб не ще те събуди целувката на принца, никой не може да те събуди от твоя окончателен сън. Единственият изход за теб е смъртта, дъще, вече се осмелявам да го мисля, да го изрека и да го напиша в жълтата тетрадка. Призовавам моя дядо здравеняк и баба ми ясновидката да ти помогнат да преминеш прага и да се родиш в отвъдното; призовавам най-вече Грани, твоята баба с бистри очи, която умря, след като й се наложи да се раздели с теб; викам я, за да дойде със златните си ножици и да среже нишката, която те държи привързана към тялото. Нейната снимка — все още млада, с едва загатната усмивка и ясен поглед, е до леглото ти заедно със снимките на другите духове закрилници. „Ела, Грани, ела да вземеш внучката си“, я умолявам, но се опасявам, че няма да дойде нито тя, нито който и да е друг призрак и да ми донесе облекчение от тази горчива чаша. Ще бъда сама с теб и ще те отведа за ръка до прага на смъртта, а ако е възможно, ще го прекрача заедно с теб.

Мога ли да живея вместо теб? Да те нося в тялото си, за да съществуваш през онези петдесет или шейсет години, които ти бяха отнети? Желанието ми не е да те помня, а да живея твоя живот, да бъда ти, да обичаш, да чувстваш и да пулсираш в мен; всеки мой жест да е твой жест, гласът ми да бъде твой глас. Да се изтрия, да изчезна, за да се вселиш в мен, дъще, и твоята неуморна и жизнерадостна доброта да измести напълно отколешните ми страхове, жалките ми амбиции, изчерпаната ми суета. Да викам до последен дъх, да разкъсам дрехите си, да скубя с пълни шепи косите си, да се посипя с пепел — така искам да изживея болката, но от половин век спазвам правилата за добро поведение, станала съм експерт в отричане на негодуванието и сдържане на болката и нямам глас да крещя. Може би лекарите грешат, а апаратите мамят, може би не си напълно безпаметна и си даваш сметка за моето душевно състояние, не трябва да те терзая с моя плач. Задушавам се от спотайвана мъка, излизам на терасата и не ми достига въздух от толкова ридания, не ми достига дъжд за толкова сълзи. Тогава се качвам на колата, отдалечавам се от селото и поемам към планината; почти слепешката стигам до гората, където обикновено се разхождам и толкова пъти съм намирала убежище, останала насаме с мислите си. Влизам пеш по пътеките, които зимата е направила неизползваеми, тичам, препъвайки се в клони и камъни, проправяйки си път в зелената влага на това обширно растително пространство, подобно на горите от моето детство, които прекосявах на гърба на муле, следвайки стъпките на дядо ми. Вървя с изкаляни крака, подгизнали дрехи и кървяща душа, а щом се стъмни и силите ме напуснат от толкова бродене, спъване, подхлъзване, изправяне отново и залитане, се свличам най-сетне на колене, раздирам блузата си, копчетата отхвръкват и кръстосала ръце на голата си гръд, викам твоето име, дъще. Дъждът е плащ от тъмен кристал, а сивите облаци надничат иззад короните на черните дървета и вятърът хапе гърдите ми, пронизва костите ми и ме измива отвътре с ледената си четка. Заривам ръце в калта, вземам земя в шепите си и я поднасям до лицето и устата си, дъвча солени грудки тиня, трескаво вдъхвам тръпчивия мирис на пръст и целебния аромат на евкалипт. „Земя, подслони дъщеря ми, приеми я, обгърни я, богиньо и майко земя, помогни ни“, я моля и продължавам да вия в нощта, която се стоварва отгоре ми, не спирам да я зова и викам. Там, в далечината преминава ято диви патици, което отнася името ти на юг. Паула, Паула…

[1] Метиси, които през XVIII и XIX век обитавали Аржентина, Уругвай и части от Бразилия и били прочути като добри животновъди. — Б.пр.

[2] Уред за екзекутиране на осъдени чрез удушване. — Б.пр.

[3] Игра на думи с Сопо Зиг — географско название, обозначаващо най-южните части на латиноамериканския континент, включващо Аржентина, Чили и Уругвай. — Б.пр.

[4] Наименование на малко дърво, което расте във влажни райони и образува труднопроходими джунгли. Използва се за огрев. — Б.пр.

[5] Вид омлет в Испания, приготвящ се традиционно от яйца, картофи и лук. — Б.пр.

[6] Парк в центъра на Мадрид. — Б.пр.

[7] Марио Бенедети — съвременен уругвайски писател, автор на около седемдесет произведения, които се нареждат във всички литературни жанрове. Носител на различни литературни награди. — Б.пр.

[8] Книга на промените: хилядолетен китайски метод, използван традиционно с философски и гадателски цели. — Б.пр.

[9] По името на творба на испанския писател Рамон Мария дел Валие-Инклан (1866–1936). — Б.пр.

Епилог
Коледа 1992

В ранното утро на 6 декември, в чудодейна нощ, в която бе отметнато булото, скриващо действителността, умря Паула. Беше четири часът сутринта. Животът й спря без борба, смут и болка — прекрачването й бе обвеяно единствено от покой и от абсолютната любов на тези, които бяхме с нея. Издъхна в скута ми, заобиколена от семейството си, от мислите на отсъстващите и от духовете на предците си, които се притекоха да й помогнат. Отиде си с онази съвършена грация, белязала всичките жестове през нейното съществуване.

От известно време предчувствах края — усещах го със същата безапелационна увереност, с която се бях събудила в един ден на 1963 година сигурна, че само от няколко часа в утробата ми се заражда дъщеря. Смъртта дойде с лека стъпка. Сетивата на Паула едно по едно се бяха затваряли през предишните седмици; струва ми се, че беше престанала да чува, почти през цялото време прекарваше със затворени очи, не реагираше, когато я докосвахме, или размествахме. Отдалечаваше се неумолимо. Написах писмо на брат си, в което описах тези недоловими за другите, но очевидни за мен, симптоми, предугаждайки края: „Моля се за нея и за теб“. Да се разделя с Паула, беше непоносимо страдание за мен, но още по-мъчително бе да я гледам как бавно агонизира в продължение на седем години, както бяха предрекли пръчиците И Чинг. В онази събота Инес дойде рано и приготвихме кофите с вода, за да я изкъпем и измием косата й, а също и дрехите й за през деня и чисти чаршафи, както правехме това всяка сутрин. Канехме се да я съблечем и забелязахме, че е потънала в ненормално дълбок сън, подобен на припадък — отпусната, с детинско изражение, сякаш се беше върнала в невинната възраст, когато късаше цветя в градината на Грани. Тогава разбрах, че е готова за последното си приключение, и в един благословен миг изчезнаха объркаността и ужасът от последната година на горести, отстъпвайки място на бистро спокойствие. „Иди си, Инес, искам да остана сама с нея“, помолих жената. Жената се хвърли към Паула и започна да я целува: „Отнеси греховете ми и гледай там горе да получа прошка“, я молеше и не искаше да си тръгне, докато не я уверих, че Паула я е чула и ще изпълни поръчката й. Отидох да кажа на мама, тя бързо се облече и слезе в стаята на Паула. Останахме само ние трите в компанията на котката, която се беше настанила в ъгъла, вперила в очакване непроницаеми зеници в леглото. Уили беше на пазар, а Селия и Николас не идват в събота — това е денят, в който почистват апартамента си, — така че аз пресметнах, че разполагаме с много часове, за да се сбогуваме, без да ни прекъсват. Снаха ми обаче се събудила сутринта с някакво предчувствие и без да каже нищо, оставила на мъжа си домакинската работа, грабнала децата и дойде да ни види. Завари ни мама в единия край на леглото, а аз — в другия, галейки мълчаливо Паула. Казва, че, едва пристъпила в стаята, доловила неподвижността на въздуха и меката светлина, която ни обгръщала, и разбрала, че е настъпил така страшният и едновременно с това очакван момент. Седна до нас, а Алехандро се заигра с камиончетата си върху инвалидната количка, а пък Андреа дремеше на килима, захапала пелената си. Няколко часа по-късно дойдоха Уили и Николас, на които също не се наложи да обясняваме. Запалиха камината и пуснаха любимата музика на Паула — концерти на Моцарт, Вивалди, ноктюрните на Шопен. „Трябва да се обадим на Ернесто“, казаха, но телефонът му в Ню Йорк не отговаряше, и пресметнахме, че все още лети от Китай и е невъзможно да се свържем с него. Последните рози на Уили взеха да се ронят на нощното шкафче до шишенцата с лекарства и спринцовките. Николас излезе да купи цветя и скоро се върна с ръце, препълнени с букети от горски цветя — същите, каквито Паула бе избрала за своята сватба; аромат на тубероза и перуника нежно се разнесе из цялата къща, а в това време часовете, все по-бавни, се оплитаха в часовниците.

Привечер дойде доктор Форестър и потвърди, че нещо в състоянието на болната се е променило. Не откри температура, нито признаци на болка, дробовете бяха чисти, не се касаеше и за нов пристъп на порфирия, ала сложният механизъм на организма й едва действаше. „Може би е мозъчен оток“, каза и предложи да повика медицинска сестра и да достави кислород, тъй като още от началото се бяхме разбрали, че повече няма да водим Паула в болница, ала аз отказах. Не беше необходимо да го обсъждаме — всички в семейството бяхме съгласни, че не бива да удължаваме агонията й, а само да я облекчаваме. Лекарката седна дискретно до камината и зачака, в плен като нас на магията на тази неповторима нощ. „Колко е прост животът, в крайна сметка…“ В тази мъчителна година аз постепенно се бях отказала от всичко — първо се сбогувах с интелекта на Паула, сетне — с жизнеността и компанията й, накрая идваше ред на раздялата с нейното тяло. Бях изгубила всичко и дъщеря ми си отиваше, но всъщност ми оставаше най-важното: любовта. Имам единствено любовта, която й давам.

Видях небето да притъмнява зад големите прозорци. В този час изгледът от височината, на която е къщата ни, е несравним — водата в залива придобива фосфоресциращ, стоманен цвят, а пейзажът затрептява с релефността на светлините и сенките. Вечерта, капнали от умора, децата заспаха на пода, покрити с одеяло, а Уили отиде в кухнята да приготви нещо за хапване — едва тогава осъзнахме, че през целия ден не бяхме яли. След малко той се върна с поднос и бутилка шампанско, която от една година пазехме за момента, в който Паула щеше да се събуди отново в този свят. Не можах да преглътна и залък, ала вдигнах наздравица за дъщеря си, за да се събуди щастлива в друг свят. Запалихме свещи, Селия взе китарата и запя любимите песни на Паула — има дълбок и топъл глас, който излиза сякаш от самата земя и затова винаги беше вълнувал зълва й. „Попей само за мен, я молеше понякога, попей ми тихичко.“ Благословена бистрота на съзнанието ми позволи да изживея тези часове в цялата им пълнота, със събудена интуиция и с петте си сетива и още други, чието съществуване не бях подозирала — нащрек. Топлият пламък на свещите осветяваше дъщеря ми, копринената й кожа, стъклените й кости, сянката от миглите й, които заспиваха за вечен сън. Преизпълнени с безкрайна обич към нея и обединени от нежното приятелство, зараждащо се между жените в основните ритуали на човешкото съществуване, мама, Селия и аз импровизирахме последните церемонии, измихме тялото й с гъба, натъркахме я с одеколон, облякохме й топли дрехи, за да не й е студено, сложихме й пантофките от заешка кожа и я сресахме. Селия постави в ръцете й снимките на Алехандро и Андреа: „Грижи се за племенниците си“, я помоли. Написах имената на всички ни на лист хартия, донесох булчинските портокалови цветове от баба и сребърната лъжичка на Грани и също ги поставих на гърдите й, за да си ги отнесе за спомен заедно със сребърното огледало от баба, защото реших, че щом ме е закриляло петдесет години, със сигурност можеше да я пази в последния й път. Паула беше станала като от опал — бяла, прозрачна и толкова студена! Студенината на смъртта идва отвътре — като снежна клада, изгаряща тялото; докато я целувах, ледът застиваше на устните ми като опарване. Седнали край леглото й, разгледахме стари снимки и си припомнихме най-радостните мигове — от първия ми сън, в който Паула ми се беше явила много преди да се роди, до комичния й изблик на ревност, когато Николас и Селия се ожениха; благодарихме за даровете, с които ни беше дарила през живота си и всеки се сбогува с нея и се помоли по свой начин. С напредването на часовете нещо тържествено и свято изпълни атмосферата, както и при раждането на Андреа в същата тази стая — двата момента много си приличат, раждането и смъртта са сътворени от една и съща материя. Въздухът ставаше все по-неподвижен, ние се движехме бавно, за да не тревожим покоя в нашите сърца, усещахме се преизпълнени с духа на Паула, сякаш бяхме един, не се чувствахме разделени, животът и смъртта се обединиха. За няколко часа изпитахме реалността на душата, която не познава време и пространство.

Легнах на леглото до дъщеря си и я притиснах до гърдите си, както когато тя беше малка. Селия премести котката и нагласи двете заспали деца, за да топлят с телцата си стъпалата на своята леля. Николас взе ръката на сестра си, Уили и мама седнаха от двете страни, заобиколени от етерни създания, от шепот и леки ухания от миналото, от духове и видения, от приятели и роднини — живи и мъртви. През цялата нощ бавно чакахме, припомняйки си трудните мигове, но най-вече щастливите, разказвайки истории, плачейки по малко и усмихвайки се много, отдавайки почит на светлината на Паула, която ни осветяваше, а в това време тя потъваше все по-дълбоко в последния си сън, гърдите й едва се издигаха във все по-бавно потрепване. Мисията й на този свят бе да обедини тези, които бяха минали през живота й и в тази нощ всички се усетихме под звездните й, криле, потопени в онази чиста тишина, където може би е царството на ангелите. Гласовете се превърнаха в шепот, контурите на предметите и лицата на хората от семейството започнаха да губят очертанията си, силуетите се смесваха и объркваха — изведнъж разбрах, че сме станали повече: Грани беше тук с басмената си рокля, с престилката, окапана със сладко, със свежия дъх на сливи и с големите си очи с цвят на светло индиго; Тата с баски каскет и груб бастун се беше настанил на стол до леглото; до него различих дребна и слаба жена с цигански черти, която ми се усмихваше, когато погледите ни се срещаха — предполагам, че беше Меме, ала не се осмелих да я заговоря, за да не се изпари като свенлив мираж. В ъгъла на стаята ми се стори, че виждам баба Хилда с плетиво в ръце; брат ми Хуан, молещ се с монахините и с децата от мадридското училище; свекър ми, все още млад; цял двор с доброжелателни старци от дома за възрастни хора, който Паула посещаваше през детството си. Малко след това невъзможната да бъде объркана с нечия друга ръка на чичо Рамон докосна рамото ми, чух ясно гласа на Майкъл, а от дясната си страна видях Илдемаро да гледа Паула с онази нежност, която пазеше само за нея. Усетих присъствието на Ернесто да се материализира зад стъклото на големия прозорец — бос, облечен в костюма си за айкидо — здрава фигура в бяло, която влезе, левитирайки, и се надвеси над леглото, за да целуне жена си по устните. „До скоро, мое хубаво момиче, чакай ме отвъд“, й каза, свали кръста, който винаги носеше на шията си и й го сложи. Тогава му дадох брачната халка, която бях носила точно една година, и той я плъзна леко на пръста й точно както в деня на сватбата им. Отново се озовах в населяваната от гълъби кула с форма на силоз от моя гадателски сън в Испания, но дъщеря ми вече не беше на дванайсет години, а на двайсет и осем навършени; не носеше карираното си палто, а бяла туника, косата й не беше вързана на опашка, а пусната на гърба й. Започна да се издига и аз също се заизкачвах, хваната за плата на роклята й. Отново чух гласа на Меме: „Не можеш да тръгнеш с нея, изпила е отварата на смъртта…“ Но със сетни сили се засилих и успях да сграбча здраво ръката й, решена да не я пускам, а когато стигнахме до горе, видях таванът да се разтваря и излязохме заедно. Навън се съмваше, небето бе обагрено в златисто, а пейзажът в краката ни блестеше прясно измит от дъжда. Полетяхме над долини и хълмя и накрая слязохме в гората със старите секвои, където бризът свиреше между клоните, а една дръзка птичка предизвикваше зимата със самотната си песен. Паула ми посочи поточето, видях свежи рози, хвърлени на брега, и бял прах от превърнати в пепел кости на дъното; чух музиката на хиляди гласове, шептящи сред дърветата. Усетих, че се потапям в студената вода и разбрах, че пътешествието през болката завършва в абсолютна празнота. Разтворих се във водата и прозрях, че тази празнота е пълна с всичко онова, което се съдържа във вселената. Тя е нищо и всичко едновременно. Свещенодейна светлина и неизгребна тъмнина. Аз съм празнотата, аз съм всичко съществуващо, аз съм във всеки лист в гората, във всяка капка роса, във всяка частица пепел, понесена от водата, аз съм Паула и заедно с това съм аз самата, аз съм нищо и всичко останало в този живот и в други животи — безсмъртна.

Сбогом, Паула жена.

Добре дошла, Паула дух.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.